Справа № 144/1763/17
Провадження № 2/144/39/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2021 р. Теплицький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Германа О.С.,

секретаря - Пігулі А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Теплик цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Великомочульська сільська рада - про визнання спільної власності, виділ Ѕ частки із майна, що було у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про про визнання спільної власності, виділ Ѕ частки із майна, що було у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадщину за законом, в якому вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається із двох земельних ділянок загальною площею 4,1465 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 - 2,0733 га та ділянка № НОМЕР_2 - 2,0732 га, розташованих на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, які належали йому на правах власності. ОСОБА_3 при житті не склав заповіту щодо розпорядження його спадковим майном. Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 15.05.2015, встановлено факт, що позивач - ОСОБА_1 та померлий - ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 10.12.2003 року по 16.01.2015 року, на підставі вказаного рішення протягом терміну встановленого законом позивач звернулась із заявою до Біловодської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , на підставі заяви ОСОБА_1 нотаріус завів спадкову справу №144/2015, але у видачі свідоцтва про права на спадщину відмовив, в обгрунтуванні постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, державний нотаріус вказав, що під час перевірки за Спадковим реєстром, був встановлений факт заведення Теплицькою державною нотаріальною конторою спадкової справи №126/2015 після смерті ОСОБА_3 , до якої із заявою про прийняття спадщини звернувся рідний брат померлого, ОСОБА_3 . З метою вирішення питання щодо розподілу спадщини, позивач зверталась до відповідача з пропозицією щодо укладання договору про зміну порядку черговості спадкування, на що відповідач в категоричній формі відмовся. ОСОБА_1 вказує у своїй позовній заяві що під час спільного проживання з ОСОБА_3 вони були об`єднанні спільною метою забезпечення майнових інтересів їх сім`ї, зокрема вищевказані земельні ділянки були придбані ОСОБА_3 за час спільного проживання з позивачем за їх спільні кошти, а тому належать їм на праві спільної сумісної власності, тому позивач звернутись до суду з даним позовом, а саме просить визнати спільною сумісною власністю дві земельні ділянки загальною площею 4,1465 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 - 2,0733 га та ділянка № НОМЕР_2 - 2,0732 га, розташовані на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_3 , право власності на які ОСОБА_3 набув під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спільно нажитого майна у вигляді двох земельних ділянок загальною площею 4,1465 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 - 2,0733 га та ділянка № НОМЕР_2 - 2,0732 га, розташовані на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області та виключити цю частку із спадкового майна , яке залишилось після померлого ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_1 право на спадкування разом із спадкоємцями попередньої черги на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 скористався своїм право та подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач не визнає позовні вимоги, вказав, що твердження ОСОБА_1 про те, що дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Великомочульської сільської ради належні померлому ОСОБА_3 , набуті ними за час спільного проживання за їх спільні кошти, оскільки право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_3 , отримав в 1996 році після розпаювання КСП «Колос», як член КСП «Колос» с. Велика Мочулка Теплицького району, відповідно до списку, що додається до державного акту про право колективної власності на землю, друга земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, отримана ОСОБА_3 в порядку спадкування після їх діда - ОСОБА_4 , який також отримав дану земельну ділянку, як член КСП «Колос», тому вказані земельні ділянки не можуть визнані спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , так як одна земельна ділянка ОСОБА_3 отримана в порядку приватизації майна КСП «Колос», ще до спільного проживання з ОСОБА_1 , друга отримана в порядку спадкування.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання вона повідомлена належно, що підтверджується поштовим повідомленням, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат - Панченко Д.І. в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення вони повідомлені належно, подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнають та просять відмовити.

Представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Великомочульської сільської ради в судове засідання не з`явився, направив письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи із наступного .

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Як вбачається з положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з положеннями ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Як вбачається з положень ст.57 СК України, до особистої приватної власності подружжя відноситься: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, майно, набуте чоловіком або дружиною на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також якщо майно набувалось під час шлюбу, але за гроші одного з подружжя, які належали йому особисто.

Положення Сімейного кодексу України у статтях 57 і 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Положення ст.ст.368-370 ЦПК України встановлюють поняття право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та виділ частки із такого майна.

Порядок переходу прав власності на земельну ділянку з переходом прав власності на нерухомість встановлений положеннями ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Михайлівка Станично- Луганського району Луганської області, про що свідчить свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_3 ; ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10.12.2003 по 16.01.2015, що підтверджується рішенням Новопсковького районного суду Луганської області від 15.05.2015; після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, що складається з двох земельних ділянок, про що свідчать державні акти на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №101851 та ЯА №101842.

Постановою нотаріуса Біловодської Державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі чт. 1258 ЦК України.

Разом з тим суд зазначає, що позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами факту внесення нею грошових коштів на придбання земельних ділянок.

Вимоги позову, в частині виділу Ѕ частки із майна, що було у спільній сумісній власності також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від первісних позовних вимог.

Щодо позовних вимог позивача ОСОБА_1 про право на спадкування разом із спадкоємцями попередньої черги на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , суд вважає, що вона також не підлягаю задоволенню.

Згідно частини 2 статті 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на успадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

Статтею 1259 ЦК України зазначено, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Враховуючи вище зазначену норму матеріально права суд може змінити своїм рішенням черговість одержання права на спадкування за умови, що позивач протягом тривалого часу опікувалася спадкодавцем, матеріально його забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві, внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби чи безпорадного стану, зважаючи на ту обставину, що позивачем не на надано доказів того, що померлий ОСОБА_3 був у безпорадному стані та позивач протягом тривалого часу опікувалась ним, суд відмовляє в задоволені позовної вимоги про право на спадкування разом із спадкоємцями попередньої черги на спадщину.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.57, 60, 68, 69, ч.1 ст.70, 72, 74 СК України, ст.ст.331, 368, 372, 1258, 1259 ЦК України ст.ст.4, 76-83, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Великомочульська сільська рада - про визнання спільної власності, виділ Ѕ частки із майна, що було у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадщину за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя