ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/802/21Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/904/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 599/802/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року (ухвалене суддею Снігурським В.В., повний текст якого складено 16 червня 2021 року) в справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Укртелеком» про визнання протиправними дій роботодавця, стягнення недоплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укртелеком» (надалі - АТ «Укртелеком») про визнання протиправними дій роботодавця, стягнення недоплаченої заробітної плати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що з 2008 року працював в Тернопільській філії АТ «Укртелеком» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду ДОЗ 214/2 ЦЯМ (м.Тернопіль). 19 березня 2014 року його призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період і по сьогоднішній день він проходить військову службу за контрактом. Згідно ч.3 ст.199 Кодексу законів про працю за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. 22 березня 2021 року він звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за період проходження ним військової служби і по теперішній час. Стверджує, що відповідач неналежно обраховує його середній заробіток, що спричинило виплату йому коштів у розмірі, меншому, ніж це передбачено чинним законодавством.

У зв`язку з викладеним, просив суд:

визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування і виплати йому заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по 12 грудня 2020 року без врахування коригування на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів працівників АТ «Укртелеком» за вказаний період та у період з 12 грудня 2020 року по 30 квітня 2021 року у розмірі нижчому, ніж передбачено чинним законодавством;

стягнути з відповідача на його користь недоплачену заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2021 року в сумі 127158 грн. 72 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства;

зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 19 березня 2014 по дату фактичного розрахунку.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 2014 по 2021 р.р. сумарно посадовий оклад електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду по АТ «Укртелеком» зріс в 2.49 рази. Однак, нарахована йому заробітна плата за вказаний період збільшилась лише в 1.2 рази, у зв`язку із застосуванням занижених коефіцієнтів підвищення з діапазоном від 1 до 1.2. Зазначає, що відповідач неналежно обраховує середній заробіток, що спричинило йому виплату коштів у розмірі, меншому, ніж це передбачено чинним законодавством. Судом не надана оцінка підставам та правомірності застосування відповідачем різних коефіцієнтів підвищення до посадового окладу працівників, які працюють на одному підприємстві в межах одного тарифного розряду.

У зв`язку з викладеним просить рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

05 серпня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника АТ «Укртелеком» Олійник Т.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що вимога апелянта коригувати його середній заробіток на кофіцієнт підвищення посадового окладу іншого працівника, який працює на аналогічній посаді, не обгрунтовано жодним нормативно-правовим актом. Необгрунтованими є твердження апелянта про те, що посадові оклади працівників, які працюють на одному підприємстві та на одній посаді, повинні зростати однаково. Звертає увагу на те, що апелянт, як працівник, котрий перебуває з 19 березня 2014 року на військовій службі, безпідставно ототожнює та порівнює свій збережений середній заробіток із посадовим окладам працівника, який фактично працює щоденно та виконує посадові обов`язки, тобто з іншим рівнем кваліфікації, ніж апелянт. Таким чином дії відповідача щодо збереження за апелянтом середнього заробітку та його коригування відповідають нормам чинного законодавства.

У звязку з викладеним просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року - без змін.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача Олійник Т.П. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач з 2008 року працює в Тернопільській філії АТ «Укртелеком» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду ДОЗ 214/2 ЦЯМ (м.Тернопіль).

19 березня 2014 року позивач призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період і проходив військову службу з 19 березня 2014 року по 10 березня 2015 року, а також з 18 березня 2015 року по теперішній час проходить службу за контрактом.

Згідно довідки ПАТ «Укртелеком» №08/79 від 17 травня 2021 року посадовий оклад електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду становив:

у 2014 році 2089 грн.,

у 2015 році 2371 грн.,

у 2016 році 2916 грн.,

у 2017 році 3477 грн.,

у 2018 році 3921 грн.,

у 2019 році 5125 грн.,

у 2020 році 5206 грн.

Позивач вказав, що за період з березня 2014 року по грудень 2020 року нарахована йому середня заробітна плати становила:

у 2014 році 2865 грн.,

у 2015 році 2804 грн.,

у 2016 році 2639 грн.,

у 2017 році 2836 грн.,

у 2018 році 3189 грн.,

у 2019 році 3994 грн.,

у 2020 році 3552 грн.

Позивач вважає, що нараховані йому виплати за період з 2015 року по 2020 рік менші, ніж посадовий оклад працівника відповідача на аналогічній посаді та надав розрахунок:

- у 2015 році:

2503.20 грн. х 1.13 (коефіцієнт підвищення) = 2828.61 грн. х 12 місяців = 33943.39 грн.

Натомість йому нараховано 33648.99 грн., що на 294.40 грн. менше.

- у 2016 році:

2828.61 грн. х 1.23 (коефіцієнт підвищення) = 3479.19 грн. х 12 = 41750.28 грн.

Натомість йому нараховано 31664.96 грн., що на 10085.32 грн. менше.

- у 2017 році:

3479.19 грн. х 1.17 (коефіцієнт підвищення) = 4070.65 грн. х 12 місяців = 48847.80 грн.

Натомість нараховано 34029.60 грн., що 14818.20 грн. менше.

- у 2018 році:

4070.65грн х 1.15 (коефіцієнт підвищення) = 4681.25грн. х 12 місяців = 56175 грн.

Натомість нараховано 38270.04 грн., що на 17904.96 грн менше.

- у 2019 році:

4681.25 грн. х 1.31 (коефіцієнт підвищення) = 6132.44 грн. х 12 місяців = 73589.28 грн.

Натомість нараховано 47326.66грн., що на 26262.62 грн. менше.

- у 2020 році:

6132.44 грн. х 1.15 (коефіцієнт підвищення) = 7052.31 грн. х 12 місяців = 84627.72 грн.

Натомість нараховано 42629.20 грн., що на 41998.52 грн. менше.

З 01 січня 2021 року коефіцієнт підвищення не застосовується, тому виходячи з мінімального розміру заробітної плати, підлягає нарахуванню сума 7052.31 грн., що за січень - квітень 2021 року становить 7052.31 х 4 місяці = 28209.24 грн.

Натомість виплачено лише 12414.54 грн., що на 15794.70 грн. менше.

За таких обставин, позивач вважає, що за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2021 року йому не доплачено заробітну плату на загальну суму 127158.72 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.дякую

Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, встановлені статтею 119 КЗпП України, відповідно до частини третьої якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100).

Підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 встановлено, що цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

У абзаці 3 пункту 2 Порядку №100, визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із абзацом 10 пункту 3 Порядку №100 працівникам, які були звільнені в запас з військової служби та повторно призвані (прийняті) на військову службу під час дії особливого періоду, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням положень цього Порядку. Якщо розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби, для розрахунку застосовується середня заробітна плата, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 11 серпня 2014 року №1146/13/84-14 «Щодо нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам» середньоденна заробітна плата, яка зберігається за мобілізованим працівником, який був мобілізований у перший день своєї роботи на підприємстві, обчислюється шляхом ділення посадового окладу, встановленому йому в штатному розписі, на число робочих днів місяця, в якому він мав приступити до роботи та в якому його було мобілізовано.

За змістом пункту 10 Порядку № 100 (у редакції, що діяла до 12 грудня 2020 року) визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації, відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадження з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

З даного приводу наявні відповідні роз`яснення. Зокрема, лист від 18 червня 2018 року № 1056/0/101-18 Департаменту заробітної плати та умов праці Мінсоцполітики України з якого вбачається, що суми середнього заробітку, які зберігаються за вищезазначеними працівниками, не є заробітною платою працівника, яку роботодавець виплачує йому за виконану роботу, а це виплати, які розраховуються згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Суми середнього заробітку не враховуються до заробітної плати для забезпечення її мінімального рівня.

У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток (в тому числі за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом), за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначив, що відповідач неналежно обраховує його середній заробіток, що спричинило виплату йому коштів у меншому розмірі, ніж це передбачено чинним законодавством (мінімальної заробітної плати).

Відповідно до статті 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата працівнику за виконану норму праці (обсяг робіт).

Тобто мінімальна заробітна плата є державною гарантією в оплаті праці за виконану роботу відповідно до умов укладеного трудового договору.

Суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем така норма відпрацьована не була, оскільки його було призвано на військову службу, а тому відсутні підстави здійснювати донарахування виплати до розміру мінімальної заробітної.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювалося коригування та виплата середнього заробітку позивача на коефіцієнт підвищення заробітної плати по підприємству, виходячи з розміру середнього заробітку позивача за останні 2 календарні місяці його роботи, що передували призову на військову службу.

Колегія суддів погоджується з висновоком суду, що такі розрахунки та виплати, проведені відповідачем, відповідають нормам законодавства, зокрема ч.3 ст.119 КЗпП України та Порядку № 100.

Крім того, апеляційнйи суд зазначає, що показник ОСОБА_1 середньоденного заробітку лише збільшився.

Доводи апелянта про те, що з 2014 року по 2021 рік сумарно посадовий оклад електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду по АТ «Укртелеком» зріс в 2.49 рази, однак нарахована ОСОБА_1 заробітна плата за вказаний період збільшилась лише в 1.2 рази, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутні підстави ототожнювати збережений середній заробіток із посадовим окладам працівника, який фактично працює щоденно та виконує посадові обов`язки. При цьому сума середнього заробітку, яка зберігається за позивачем, не є заробітною платою працівника, яку роботодавець виплачує йому за виконану роботу.

Твердження апелянта про те, що збільшення суми середнього заробітку, та виникнення недоплаченої його частини зумовлене застосуванням відповідачем до коригування вказаного заробітку занижених коефіцієнтів підвищення в порівнянні з іншими працівниками АТ «Укртелеком», які працюють на аналогічній посаді, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки дії відповідача щодо збереження за апелянтом середнього заробітку та його коригування відповідають нормам чинного законодавства.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надано оцінки підставам застосування відповідачем різних розмірів коефіцієнту підвищення до посадового окладу працівників, які працюють на одному підприємстві в межах одного тарифного розряду, суд апелянційної інстанції не приймає, оскільки чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач, як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей, правомірно здійснив ОСОБА_1 коригування заробітної плати в межах фінансових можливостей підприємства.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 31 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді