Справа №490/8998/19
Провадження № 22-ц/812/396/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Черенковою Н.П., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності на інші частки зареєстровано за ОСОБА_3 (1/3 частка) та ОСОБА_4 (1/3 частка).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належну останній частку в вищевказаній квартирі. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 була її донька ОСОБА_5 (мати позивача), проте в установленому законом порядку остання спадщину після смерті матері не прийняла та спадкові права не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 .

Між тим, вона (позивач) як співвласник даної квартири, з часу смерті ОСОБА_4 , та по теперішній час відкрито та безперервно володіє та користується належною останній часткою нерухомого майна, займається її утриманням.

За такого, посилаючись на вимоги ст.344 ЦК України, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Більш того, належна на день смерті ОСОБА_4 частка у спірній квартирі, є об`єктом спадкування, яке здійснюється відповідно до норм ЦК України, що позивач не могла не знати.

У разі ж відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняті, за заявою органу місцевого самоврядування, така спадщина визнається судом відумерлою та переходить до власності і територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність нею усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, і що вона є недобросовісним та безтитульним набувачем.

Вона ніколи не була, і не є спадкоємцем ОСОБА_4 , то для неї це майно чуже, а не об`єкт спадкування, як вказав суд.

З огляду на те, що вона не може оформити свої майнові права, крім як через суд, просили скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, задовольнивши її позов.

Правом на подачу відзиву інші учасники справи не скористалися.

У суді апеляційної інстанції позивач підтримала свою апеляційну скаргу та просила про її задоволення.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце повідомлені належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка вказувала, що після смерті бабусі ОСОБА_4 вона понад 20 років фактично володіє належною померлій 1/3 часткою квартири. Всі ці роки сплачувала комунальні послуги, робила поточний ремонт, тобто правомірно користувалася вказаною квартирою, тому вважає, що придбала право власності на спірну частину квартири за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки вона не є добросовісним та безтитульним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на прав спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1994 року належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46.8 кв.м. (а.с4,5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.6).

Відповідно до довідки ЖЕК «Забота» за спірною адресою були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 з 30 жовтня 1987 року по 21 грудня 1995 року, ОСОБА_1 з 30 жовтня 1987 року по теперішній час та ОСОБА_6 з 03 листопада 1987 року по теперішній час (а.с.30).

Питання щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 врегульовано нормами Цивільного кодексу УРСР.

Згідно ст. 524, ч.1ст. 527,ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За приписами ст.549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За приписами п.5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщину.

Позивач зазначає, що спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 була її донька ОСОБА_5 , мати позивача.(а.с.9).

Проте в установленому законом порядку ОСОБА_5 спадщину після смерті матері ОСОБА_4 не прийняла та спадкові права не оформила, що підтверджується повідомленням Державного нотаріального архіву Миколаївської області від 14 липня 2020 року за № 822/01-21-2, відповідно до якого відомості щодо спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні (а.с.68).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.7).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Встановлені судами обставини свідчать про те, майно належне ОСОБА_4 після її смерті підлягало спадкуванню спадкоємцями на положеннями ст.ст.548,549 ЦК УРСР, проте спадщину після смерті останній в установленому законом порядку ОСОБА_5 , дочка померлої, не прийняла. За такого, в даному випадку в силу приписів ст.555 ЦК УРСР майно переходить до держави. Тобто, умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем частки спірної квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про добросовісність заволодінням спірним нерухомим майном, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Посилання суду першої інстанції на порядок спадкування після смерті ОСОБА_7 за приписами книги шостої Спадкове право ЦК України хоча є і не вірним, проте таке не впливає на правильність висновку суду по суті спору.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

В силу приписів ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду залишено без змін, то відсутні підстави для вирішення питання щодо розподіл судом судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 24 лютого 2021 року