Номер провадження: 22-ц/813/1850/21
Номер справи місцевого суду: 501/2401/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» до ОСОБА_1 про повернення майна громадської організації що зберігається без достатньої правової підстави, -

в с т а н о в и в:

23 липня 2019 року Громадська організація «Гаражне товариство «Портовик-1» (надалі ГО «ГТ «Портовик-1») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення майна громадської організації, що зберігається без достатньої правової підстави, обґрунтовуючи вимоги позову тим, що Громадська організація «Гаражне товариство «Портовик-1» є організацією, яка об`єднує фізичних осіб-власників гаражів, розташованих на земельній ділянці площею 26 723 кв.м за адресою АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію об`єднання громадян.

З березня 2012 року керівництво діяльністю ГО «ГТ «Портовик-1» здійснювала ОСОБА_1 , відповідно до протоколу №1 від 01 березня 2012 року та наказу №5 від 12 березня 2012 року.

12 березня 2019 року ГО «ГТ «Портовик-1» змінила склад своїх керівних органів правління, голови правління та ревізійної комісії, про що містяться відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань. Зокрема, головою правління з 12 березня 2019 року є ОСОБА_2 , визначений органами управління громадської організації конференцією членів ГО «ГТ «Портовик-1» та правлінням, як особа, уповноважена представляти ГО «ГТ «Портовик-1» у правовідносинах з третіми особами з правом вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, відповідно до протоколу №1 конференції членів ГО «Гаражне товариство «Портовик-1» від 12 березня 2019 року, протоколу №1 засідання правління ГО «ГТ «Портовик-1».

Станом на 12 березня 2019 року у новообраного правління та голови правління ГО «ГТ «Портовик-1» був відсутній доступ до приміщень, розташованих на другому поверсі належної громадській організації двоповерхової адміністративної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; копії свідоцтва про права власності на адміністративну будівлю від 02 жовтня 2007 року та технічного паспорту від 25 березня 2007 року. Саме у цих приміщеннях повинні зберігатися статутні та реєстраційні документи ГО «ГТ «Портовик-1» (щодо обліку неприбуткової організації, платника податків, платника єдиного внеску і т.д.), касова книга, прибуткові і видаткові ордери, відомості про виплату заробітної плати, документи фінансової звітності, протоколи загальних зборів, конференцій та протоколи правління ГО «ГТ «Портовик-1», акти ревізійної комісії, кошториси доходів і витрат, щорічні звіти керівних органів щодо виконання затверджених загальними зборами кошторисів доходів та витрат, договірна документація, акти виконаних робіт і наданих послуг, вхідна і вихідна кореспонденція, журнали реєстрації вхідної і вихідної документації, документація із судово-претензійної роботи, штатні розклади, трудові договори, накази, трудові книжки працівників об`єднання громадян; документи про інвентаризацію майна та коштів ГО «ГТ «Портовик-1», платіжно-розрахункова документація, бланки, печатки та штампи.

На засіданні правління 18 травня 2019 року було прийнято рішення про вжиття заходів щодо відновлення доступу до приміщень адміністративної будівлі ГО «ГТ «Портовик-1» та майна громадської організації, що зберігається у цих приміщеннях, проведення яких було заплановано на 01 червня 2019 року.

З огляду на це позивач направив відповідачу листа за №04/к від 21 травня 2019 року, в якому повідомив про проведення 01 червня 2019 року вищевказаних заходів та про необхідність участі у них ОСОБА_1 для добровільної передачі нею майна об`єднання громадян, а саме:

- ключів від усіх приміщень в адміністративній будівлі та від сейфів;

- статутних та реєстраційних документів ГО «ГТ «Портовик-1» (щодо обліку неприбуткової організації, платника податків, платника єдиного внеску і т.д.);

- касової книги, прибуткових і видаткових ордерів, відомостей про виплату заробітної плати;

- документів фінансової звітності;

- протоколів загальних зборів, конференцій та протоколів правління ГО «ГТ «Портовик-1»;

- актів ревізійної комісії;

- кошторисів доходів і витрат;

- щорічних звітів керівних органів щодо виконання затверджених загальними зборами кошторисів доходів та витрат;

- договірної документації, актів виконаних робіт і наданих послуг;

- вхідної І вихідної кореспонденції, журналів реєстрації вхідної і вихідної документації;

- документації із судово-претензійної роботи;

- штатних розкладів, трудових договорів, наказів, трудових книжок працівників об`єднання громадян;

- документів про інвентаризацію майна та коштів ГО «ГТ«Портовик-1»;

- платіжно-розрахункової документації;

- бланків, печаток та штампів;

- грошових коштів у касі ГО «ГТ «Портовик-1»;

- іншого належного ГО «ГТ «Портовик-1» майна (а.с. 51-52).

Крім того, ГО «ГТ «Портовик-1» направило на адресу Чорноморського ВП Овідіопольского ВП ГУ НП в Одеській області заяву за №05/п від 21 травня 2019 року, в якій висловлено прохання забезпечити присутність працівників поліції при проведенні вищеописаних заходів щодо відновлення доступу до приміщень з метою попередження порушень громадського порядку .

Факт відмови ОСОБА_1 добровільно повернути документи та інше майно ГО «ГТ «Портовик-1» встановлено також за результатами перевірки, проведеної Чорноморським ВП Овідіопольского ВП ГУ НП в Одеській області на підставі вищезгаданої заяви за №05/л від 21 травня 2019 року, доказом чого є лист цієї установи від 30.05.2019р. №48.1-Ш-474.

Вищевказану вимогу про добровільне повернення документів і майна ОСОБА_1 проігнорувала, 01 червня 2019 року до адміністративної будівлі не з`явилася, ключі, документи та інше майно позивачеві не передала.

У зв`язку із цим доступ до приміщень другого поверху адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 , де повинна була зберігатися первинна бухгалтерська документація, фінансова звітність, касові документи та інше майно організації, було відновлено шляхом заміни замків на вхідних дверях. Про вказані дії було складено протокол від 01 червня 2019 року, а опис виявленого майна наведено в акті додатку до цього протоколу.

Зокрема, під час обстеження приміщень ІІ поверху (включаючи металевий сейф), а також приміщень бухгалтером ГО «ГТ «Портовик-1» було встановлено відсутність:

оригіналу чинної редакції статуту ГО «ГТ «Портовик-1» від 04 грудня 2016 року;

касової книги, прибуткових і видаткових ордерів, відомостей про виплату заробітної плати за період з 2012 року по 2019 рік;

документів фінансової звітності за період з 2012 року по 2019 рік;

протоколів загальних зборів, конференцій та протоколів правління ГО «ГТ «Портовик-1» за період з 2012 року по 2019 рік;

актів ревізійної комісії за період з 2012 року по 2019 рік;

кошторисів доходів і витрат за період з 2012 року по 2019 рік;

щорічних звітів керівних органів щодо виконання затверджених загальними зборами кошторисів доходів та витрат за період з 2012 року по 2019 рік;

договірної документації, актів виконаних робіт і наданих послуг за період з 2012 року по 2019 рік;

вхідної і вихідної кореспонденції, журналів реєстрації вхідної і вихідної документації за період з 2012 року по 2019 рік;

документації із судово-претензійної роботи за період з 2012 року по 2019 рік;

штатних розкладів, трудових договорів, наказів, трудових книжок працівників об`єднання громадян за період з 2012 року по 2019 рік;

документів про інвентаризацію майна та коштів ГО «ГТ «Портовик-1» за період з 2012 року по 2019 рік;

платіжно-розрахункової документації за період з 2012 року по 2019 рік.

Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_1 безпідставно зберігає вказані документи, належні ГО «ГТ «Портовик-1», позивач просив зобов`язати її повернути ці документи.

В судовому засіданні представник ГО «ГТ «Портовик-1», голова правління Шинкаренко С.В., підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 надала суду відзив на позов, у якому заперечувала проти позову та зазначала, що документів, зазначених у позовній заяві в неї немає, заперечувала проти зміни керівництва та вважає це рейдерським захопленням громадської організації ОСОБА_2 з приводу чого вона та інші члени товариства звертались із заявами про вчинення кримінального правопорушення до керівника Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та прокурора Одеської області.

В судовому засіданні адвокат Андрєєва Н.О. та відповідачка ОСОБА_1 просили суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 лютого 2020 року позовну заяву Громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» до ОСОБА_1 про повернення майна громадської організації, що зберігається без достатньої правової підстави задоволено. Суд зобов`язав ОСОБА_1 повернути громадській організації «Гаражне товариство «Портовик-1» документи на майно громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1», а саме:

- оригінал чинної редакції статуту Громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» від 04 грудня 2016 року;

- оригінал касової книги, прибуткових і видаткових ордерів, відомостей про виплату заробітної плати за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінал документів фінансової звітності за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали протоколів загальних зборів, конференцій та протоколів правління громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали актів ревізійної комісії за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали кошторисів доходів і витрат за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали щорічних звітів керівних органів щодо виконання затверджених загальними зборами кошторисів доходів та витрат за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали договірної документації, актів виконаних робіт і наданих послуг за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали вхідної і вихідної кореспонденції, журналів реєстрації вихідної та вихідної документації за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали документації із судово-претензійної роботи за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали штатних розкладів, трудових договорів, наказів, трудових книжок працівників громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали документів про інвентаризацію майна та коштів громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» за період з 2012 року по 2019 рік;

- оригінали платіжно-розрахункової документації за період з 2012 року по 2019 рік;

- круглу печатку громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1»;

стягнув з ОСОБА_1 на користь громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1» судовий збір в розмірі 1 921,00 грн..

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

03 лютого 2021 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із її бажанням особисто приймати участь у розгляді справи, однак вказана заява підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

03 лютого 2021 року від представника ГО «Гаражне товариство «Портовик-1» надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 15 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу Голови правління ГО «ГТ «Портовик-1» Шинкаренко С.В., колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 387 та частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, ГО «ГТ «Портовик-1» є організацією, яка об`єднує фізичних осіб-власників гаражів, розташованих на земельній ділянці площею 26 723 кв.м за адресою АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію об`єднання громадян (а.с. 8).

З березня 2012 року керівництво діяльністю ГО «ГТ «Портовик-1» здійснювала ОСОБА_1 , відповідно до протоколу №1 від 01 березня 2012 року та наказу №5 від 12 березня 2012 року (а.с. 16, 17).

Згідно із частиною 3 статті 23 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання зі статусом юридичної особи, створені ним юридичні особи (товариства, підприємства) зобов`язані вести бухгалтерський облік, фінансову та статистичну звітність, бути зареєстрованими в органах доходів і зборів та сплачувати до бюджету обов`язкові платежі відповідно до закону.

У відповідності до частини 7 статті 23 Закону України «Про громадські об`єднання» громадські об`єднання зобов`язані

- зберігати правоустановчі документи, документи, в яких міститься інформація про діяльність, яка здійснена відповідно до мети (цілей) та завдань;

- готувати річні фінансові звіти із зазначенням детального аналізу доходів і витрат;

- здійснювати заходи контролю, щоб забезпечити зарахування і витрачання повністю всіх коштів у спосіб, що узгоджується з цілями та завданнями заявленої діяльності громадського об`єднання;

- забезпечити ведення обліку та зберігання не менше п`яти років усіх необхідних облікових документів стосовно внутрішніх та міжнародних операцій, а також інформації, зазначеної у пунктах 1 та 2 цієї частини, і надавати її компетентним державним органам на відповідний запит, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

З 12 березня 2019 року ГО «ГТ «Портовик-1» змінила склад своїх керівних органів - правління, голови правління та ревізійної комісії, про що містяться відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань. Зокрема, головою правління з 12 березня 2019 року є ОСОБА_2 , визначений органами управління громадської організації конференцією членів ГО «ГТ «Портовик-1» та правлінням як особа, уповноважена представляти ГО «ГТ «Портовик-1» у правовідносинах з третіми особами з правом вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, відповідно до протоколу №1 конференції членів ГО «Гаражне товариство «Портовик-1» від 12 березня 2019 року, протоколу №1 засідання правління ГО «ГТ «Портовик-1» (а.с. 18-22, 23-25).

Як зазначено у частини 3 статті 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відповідності до п. 5.1, 5.7, 5.15 Статуту ГО «ГТ «Портовик-1», в редакції від 04 грудня 2016 року, органом управління організацією є загальні збори (конференція) членів організації, а у період між зборами виконавчим органом, який координує і спрямовує роботу організації, виконує рішення загальних зборів (конференції), є правління організації на чолі з головою правління. В свою чергу, голова правління організує та очолює роботу правління, підписує від імені організації фінансово-розпорядницькі документи, здійснює підбір і розміщення кадрів, затверджує функціональні обов`язки працівників (а.с. 11-15).

Станом на 12 березня 2019 року у новообраного правління та голови правління ГО «ГТ «Портовик-1» був відсутній доступ до приміщень, розташованих на другому поверсі належної громадській організації двоповерхової адміністративної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; копії свідоцтва про права власності на адміністративну будівлю від 02 жовтня 2007 року та технічного паспорту від 25 березня 2007 року (а.с. 27, 28-39). Саме у цих приміщеннях повинні зберігатися статутні та реєстраційні документи ГО «ГТ «Портовик-1» (щодо обліку неприбуткової організації, платника податків, платника єдиного внеску і т.д.), касова книга, прибуткові і видаткові ордери, відомості про виплату заробітної плати, документи фінансової звітності, протоколи загальних зборів, конференцій та протоколи правління ГО «ГТ «Портовик-1», акти ревізійної комісії, кошториси доходів і витрат, щорічні звіти керівних органів щодо виконання затверджених загальними зборами кошторисів доходів та витрат, договірна документація, акти виконаних робіт і наданих послуг, вхідна і вихідна кореспонденція, журнали реєстрації вхідної і вихідної документації, документація із судово-претензійної роботи, штатні розклади, трудові договори, накази, трудові книжки працівників об`єднання громадян; документи про інвентаризацію майна та коштів ГО «ГТ «Портовик-1», платіжно-розрахункова документація, бланки, печатки та штампи.

Головний бухгалтер ГО «ГТ «Портовик-1» ОСОБА_3 , яка працює в громадській організації з 02 листопада 2018 року, у своїй службовій записці від 12 березня 2019 року пояснила, що доступ до усіх вищезазначених документів та майна мала виключно ОСОБА_1 , ключі від приміщень другого поверху адміністративної будівлі були виключно у колишньої голови правління, яка лише у випадку необхідності внести записи до касової книги чи інших документів надавала їх у своїй присутності головному бухгалтеру, а після завершення роботи з документами відразу забирала їх (а.с. 26).

Факт наявності доступу до приміщень другого поверху адміністративної будівлі та усієї документації і майна, що у них зберігалися, виключно у колишньої голови правління ОСОБА_1 підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які пояснили, що у кінці березня на початку квітня 2019 року бачили як відповідачка ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком забирала папери з другого поверху адміністративної будівлі.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що документи зберігались на другому поверсі адміністративної будівлі, не бачив як відповідач або хтось інший виносив документи з другого поверху адміністративної будівлі, після 23 лютого 2019 року туди не заходив.

Оскільки усні звернення про необхідність передачі ключів, документів та іншого майна ГО «ГТ «Портовик-1» відповідачка проігнорувала, позивач був змушений неодноразово звернутися до неї із письмовими вимогами, відповідно до листів від 04.04.2019р., від 10.04.2019р., та від 16.04.2019р. (а.с. 41 43).

На засіданні правління 18 травня 2019 року було прийнято рішення про вжиття заходів щодо відновлення доступу до приміщень адміністративної будівлі ГО «ГТ «Портовик-1» та майна громадської організації, що зберігається у цих приміщеннях, проведення яких було заплановано на 01 червня 2019 року. (а.с. 44-50).

З огляду на це позивач направив відповідачці листа за №04/к від 21 травня 2019 року у якому повідомив про проведення 01 червня 2019 року вищевказаних заходів та про необхідність участі у них ОСОБА_1 для добровільної передачі нею майна об`єднання громадян, а саме:

- ключів від усіх приміщень в адміністративній будівлі та від сейфів;

- статутних та реєстраційних документів ГО «ГТ «Портовик-1» (щодо обліку неприбуткової організації, платника податків, платника єдиного внеску і т.д.);

- касової книги, прибуткових і видаткових ордерів, відомостей про виплату заробітної плати;

- документів фінансової звітності;

- протоколів загальних зборів, конференцій та протоколів правління ГО «ГТ «Портовик-1»;

- актів ревізійної комісії;

- кошторисів доходів і витрат;

- щорічних звітів керівних органів щодо виконання затверджених загальними зборами кошторисів доходів та витрат;

- договірної документації, актів виконаних робіт і наданих послуг;

- вхідної і вихідної кореспонденції, журналів реєстрації вхідної і вихідної документації;

- документації із судово-претензійної роботи;

- штатних розкладів, трудових договорів, наказів, трудових книжок працівників об`єднання громадян;

- документів про інвентаризацію майна та коштів ГО «ГТ«Портовик-1»;

- платіжно-розрахункової документації;

- бланків, печаток та штампів;

- грошових коштів у касі ГО «ГТ «Портовик-1»;

- іншого належного ГО «ГТ «Портовик-1» майна (а.с. 51-52).

Крім того, ГО «ГТ «Портовик-1» направило на адресу Чорноморського ВП Овідіопольского ВП ГУ НП в Одеській області заяву за №05/п від 21 травня 2019 року, в якій висловлено прохання забезпечити присутність працівників поліції при проведенні вищеописаних заходів щодо відновлення доступу до приміщень і майна з метою попередження порушень громадського порядку (а.с. 53).

Факт відмови ОСОБА_1 добровільно повернути документи та інше майно ГО «ГТ «Портовик-1» встановлено також за результатами перевірки, проведеної Чорноморським ВП Овідіопольского ВП ГУ НП в Одеській області на підставі вищезгаданої заяви за №05/л від 21.05.2019р., доказом чого є лист цієї установи від 30 травня 2019 року №48.1-Ш-474 (а.с. 54).

Вищевказану вимогу про добровільне повернення документів і майна ОСОБА_1 проігнорувала, 01 червня 2019 року до адміністративної будівлі не з`явилася, ключі, документи та інше майно позивачеві не передала.

У зв`язку із цим доступ до приміщень другого поверху адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 , де повинна була зберігатися первинна бухгалтерська документація, фінансова звітність, касові документи та інше майно організації, було відновлено шляхом заміни замків на вхідних дверях. Про вказані дії було складено протокол від 01 червня 2019 року, а опис виявленого майна наведено в акті додатку до цього протоколу (а.с. 55-56, 57-64).

Зокрема, під час обстеження приміщень ІІ поверху (включаючи металевий сейф), а також приміщень бухгалтером ГО «ГТ «Портовик-1» було встановлено відсутність:

оригіналу чинної редакції статуту ГО «ГТ «Портовик-1» від 04 грудня 2016 року;

касової книги, прибуткових і видаткових ордерів, відомостей про виплату заробітної плати за період з 2012 року по 2019 рік;

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні доведено, що відповідачка ОСОБА_1 безпідставно зберігає документи, належні ГО «ГТ «Портовик-1», тому зобов`язана повернути їх позивачу.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995-004) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання сторонами у справі однією сім`єю з 3 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, безпідставне зберігання відповідачкою перелічених у позовній заяві документів.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статей 387, 388 ЦК України позивачем за віндикаційним позовом може бути власник майна або титульний володілець майна. При цьому позивач повинен довести, що він справді є власником спірного майна, надавши суду необхідні докази, а титульний володілець у свою чергу має надати суду докази, що засвідчать наявність правової підстави його володіння. Також позивачем може бути особа, яка має речові права на спірне майно.

Власник має право витребувати своє майно в особи, в якої воно фактично перебуває у незаконному володінні. Позов, пред`явлений до особи, в незаконному володінні якої це майно перебувало але в якої на момент розгляду справи в суді його немає, не може бути задоволений.

Отже, належним відповідачем за віндикаційним позовом може бути його незаконний володілець, який: 1) фактично володіє річчю; 2) володіє нею без належної правової підстави.

В матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази на підтвердження того, що у відповідачці ОСОБА_1 наявні перелічені у позовній заяві документи та інше майно, які належать ГО «ГТ «Портовик-1».

Висновок суду першої інстанції про те, що факт відмови ОСОБА_1 добровільно повернути документи та інше майно ГО «ГТ «Портовик-1» встановлено за результатами перевірки, проведеної Чорноморським ВП Овідіопольского ВП ГУНП в Одеській області на підставі заяви за №05/л від 21 травня 2019 року, доказом чого є лист цієї установи від 30 травня 2019 року №48.1-Ш-474 (а.с. 54), спростовується змістом цього листа, де мова іде лише про відсутність підстав у присутності працівників поліції при відкритті замків дверей службового приміщення.

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами те, що відповідачка ОСОБА_1 утримує у себе вказані документи, а свідчення свідків не можуть бути єдиною підставою для задоволення позову.

Отже, вимоги позивача, ГО «ГТ «Портови-1» є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, в судовому засіданні не встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 порушує права позивача й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України це право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 1212, 387, 388 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 понесла і документально підтвердила витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 881, 50 грн. (а.с. 191), тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає витрати по сплаті судового збору в сумі 2 881, 50 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційна скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Громадської організації «Гаражне товариство «Портови-1» до ОСОБА_1 про повернення майна громадської організації що зберігається без достатньої правової підстави відмовити.

Стягнути з Громадської організації «Гаражне товариство «Портовик-1», ідентифікаційний код юридичної особи 24761867, місцезнаходження: Одеська область, м. Чорноморськ, пров. Хантадзе, 5, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 881,50 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 лютого 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік