Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 622/1371/19

провадження № 61-4585св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування його реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк на звернення до суду; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області (далі - ГУ Держземагентства у Харківській області) від 05 червня 2015 року № 1678-СГ про надання ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду; визнати недійсним договір оренди від 14 липня 2015 року земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0333, загальною площею 10,0602 га; скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки 14 липня 2015 року з кадастровим номером :02:004:0333, загальною площею 10,0602 га; зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0333, загальною площею 10,0602 га, розташовану за межами населених пунктів Лютівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, перший керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави посилався на те, що наказом ГУ Держземагентства у Харківській області від 05 червня 2015 року № 1678-СГ ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку державної власності, площею 10,0602 га, з кадастровим номером :02:004:0333, яка розташована за межами населених пунктів Лютівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області для ведення фермерського господарства строком на 49 років. На виконання зазначеного наказу 14 липня 2015 року між ГУ Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки. 12 травня 2016 року між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 була укладена додаткова угоду про внесення змін до вищевказаного договору оренди землі в частині розміру орендної плати. Також розпорядженням Золочівської районної державної адміністрації від 03 липня 1997 року № 372 ОСОБА_1 надавалася земельна ділянка площею 43,28 га на території Одноробівської сільської ради для розширення фермерського господарства, на підставі якого він отримав державний акт на право постійного користування землею серії ХР-13-00-000890. Крім того, ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності від 17 грудня 2002 року серії ІІІ-ХР № 085228 належить земельна ділянка площею 7,25 га, розташована на території Одноробівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та на підставі державного акта від 10 квітня 2007 року серії ЯГ № 075495 земельна ділянка площею 5,1958 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Золочівського району для ведення фермерського господарства.

ОСОБА_1 є засновником та керівником підприємств: ТОВ «Відродження-1881», Селянська Спілка Управління Фермерських Господарств та Фермерське господарство (далі - ФГ) «Альфа», в якому є також і підписантом.

ФГ «Альфа» засноване та зареєстроване 04 серпня 1998 року. Сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми за ОСОБА_1 не обліковуються. Звертаючись до ГУ Держземагентства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого ФГ «Альфа» без проведення земельних торгів, як того вимагає закон, оскільки у ОСОБА_1 вже перебувають у власності земельні ділянки для ведення і створення фермерського господарства, що підтверджується державними актами.

Відповідно до законодавства про фермерське господарство порядок створення фермерського господарства включає два основні етапи: набуття засновником права на земельну ділянку для ведення фермерського господарства та створення і державна реєстрація фермерського господарства. Вказані дії ОСОБА_1 свідчать про грубе порушення та ігнорування ним норм чинного законодавства і про те, що єдиною метою отримання спірної земельної ділянки було розширення земельного банку вже раніше створеного ФГ «Альфа», що прямо суперечить меті та духу Закону України «Про фермерське господарство».

На думку прокурора, це є достатньою та обґрунтованою підставою для застосування правового механізму щодо захисту прав та інтересів територіальної громади прокурором, оскільки звернення до суду з цим позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби територіальної громади у відновленні законних прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Золочівський районний суд Харківської області ухвалою від 14 січня 2021 року позовну заяву залишив без розгляду.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що, формулюючи позовні вимоги в інтересах Золочівської селищної ради, прокурор не зазначив: суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо розпорядженням спірними земельними ділянками з огляду на предмет позову, оскільки з відповідним позовом до суду має право звернутися або сам власник нерухомого майна державної форми власності або прокурор в інтересах такого власника; правовий режим земельної ділянки; причини незвернення до суду для захисту самим органом місцевого самоврядування. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що немає підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Золочівської селищної ради як на час звернення до суду, так і під час розгляду справи, а тому позовну заяву слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати, а отже, є підстави для залишення позову без розгляду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Харківський апеляційний суд постановою від 10 березня 2021 року ухвалу Золочівського районного суду Харківської області від 14 січня 2021 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що згідно з наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 27 вересня 2018 року № 7018-СГ та рішенням Золочівської селищної ради від 30 жовтня 2018 року № 1941 спірна земельна ділянка перебуває у власності у Золочівської селищної ради. Таким чином, фактичним власником та розпорядником спірної земельної ділянки є саме Золочівська селищна рада.

У позовній заяві керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області зазначив, що предметом спору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, а підставою для представництва інтересів держави є нездійснення Золочівською селищною радою як органом державної влади, уповноваженим на розпорядження землями сільськогосподарського призначення, жодних заходів з метою поновлення порушених інтересів держави. Також до позовної заяви додано повідомлення керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області від 09 жовтня 2019 року, яким прокурор повідомив Золочівську селищну раду про те, що, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду спірної земельної ділянки, ГУ Держземагентства у Харківській області не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Цей факт свідчить про формальний підхід органів державної влади, що й створило передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами у користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою, тобто без проведення земельних торгів.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, зазначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Золочівською селищною радою, яке полягає у бездіяльності вказаного органу, який не вжив у розумний строк заходів щодо захисту інтересів держави з повернення спірної земельної ділянки із незаконного користування відповідача у розпорядження держави.

У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, акцентуючи увагу на відсутності державної реєстрації спірної земельної ділянки та пов`язуючи це з відсутністю представництва прокурора у справі, розглянув справу без ухвалення судового рішення, чим порушив норми процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2021 року і залишити в силі ухвалу Золочівського районного суду Харківської області від 14 січня 2021 року. Також просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що прокурор, звертаючись до суду, не дочекався 30-денного строку для надання відповіді на його заяву від 09 жовтня 2019 року щодо необхідності здійснення представництва, 06 листопада 2019 року звернувся до суду з цим позовом. Оскільки розумний строк після отримання повідомлення не сплив, прокурор дійшов передчасного висновку про необхідність здійснення представництва.

Апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції щодо відсутності державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за Золочівською селищною радою (об`єднана територіальна громада), яку прокурор визначив як особу, в інтересах якої подано позов. При цьому на момент постановлення ухвали районним судом в матеріалах справи не було доказів зміни правового режиму (власника) земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0333.

Станом на момент звернення прокурора до суду з позовом спірна земельна ділянка знаходилася у державній власності та, відповідно, суб`єктом права власності була держава, яка реалізує свої права через органи державної влади, а не через органи місцевого самоврядування (Золочівську селищну раду). Звертаючись до суду з позовом, прокурор не встановив суб`єкта права власності на землю та не обґрунтував наявність підстав для представництва.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 131-1 Конституції України, статтю 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та скасував ухвалу районного суду про залишення позову керівника Дергачівської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради без розгляду. Вважає, що керівник Дергачівської місцевої прокуратури не підтвердив підстав для представництва в суді інтересів територіальної громади в особі Золочівської селищної ради.

У червні 2021 року Харківська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову залишити без змін, оскільки це судове рішення є законним та обґрунтованим.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

22 червня 2021 року справа № 622/1371/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 27 вересня 2018 року № 7018-СГ Золочівській селищній раді (об`єднаній територіальній громаді в особі Золочівської селищної ради) передано у комунальну власність 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8 167,6480 га, які розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади на території Золочівського району згідно з додатком до цього наказу за актом приймання-передачі земельних ділянок.

Рішенням ХІІ сесії VIII скликання Золочівської селищної ради від 30 жовтня 2018 року № 1941 прийнято 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8 167,6480 га (згідно з додатком) у комунальну власність Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Золочівської селищної ради, які згідно з даними Державного земельного кадастру розташовані за межами населених пунктів на території Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади.

Перед звернення до суду (09 жовтня 2019 року) відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор надіслав до Золочівської селищної ради повідомлення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що немає передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку згідно з пунктом 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час пред`явлення позову, покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним нормам кореспондують відповідні приписи ЦПК України. Зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Виходячи зі змісту наведених норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити, чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Таким чином, у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Постановляючи ухвалу, Золочівський районний суд Харківської області виходив з того, що прокурор не обґрунтував наявність правових підстав для представництва та не набув процесуального статусу органу, якому Законом України «Про прокуратуру» надано право захищати права, свободи та інтереси визначеного прокурором позивача (спеціальної процесуальної правоздатності), тому наявні правові підстави для залишення позову без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, Харківський апеляційний суд вказав, що прокурор належно обґрунтував наявність підстав для представництва. Зокрема прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка площею 10,0602 га з кадастровим номером :02:004:0333 перейшла із земель державної власності до земель комунальної власності Золочівської селищної ради, яка повинна вживати заходів щодо її збереження, належного використання, у тому числі використання відповідно до законодавства. Проте, Золочівська селищна рада як орган державної влади, уповноважений на розпорядження землями сільськогосподарського призначення, жодних заходів з метою поновлення порушених інтересів держави не вчинила, тому є підстави для представництва її інтересів у суді.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів Верховного Суду погоджується та вважає, що вони відповідають нормам процесуального права.

Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 127/10502/18, від 13 червня 2017 року у справі № 21-1393а17, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для передання справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи заявника про незастосування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), колегія суддів відхиляє, оскільки висновки апеляційного суду щодо умов та порядку представництва прокурором інтересів держави не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у зазначеній постанові.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 622/1370/19 та від 09 червня 2021 року у справі № 622/1378/19, предметом касаційного перегляду в яких були аналогічні правовідносини.

Крім того, оцінюючи характер спірних правовідносин, Верховний Суд враховує, що частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає можливість оскарження суб`єктом владних повноважень наявності підстав для представництва його інтересів прокурором, і таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу для обґрунтування підстав для представництва.

Водночас Золочівська селищна рада наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржувала, при цьому, в заяві поданій до місцевого суду, посилалася на відсутність бездіяльності з її боку.

Отже, скасовуючи ухвалу місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

З урахуванням наведеного аргументи касаційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування постанови апеляційного суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

У клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 зазначив, що з приводу залишення позовної заяви без розгляду з підстав відсутності у суб`єкта, в інтересах якого подано позов, зареєстрованого у встановленому законодавством порядку права власності на земельну ділянку, яка є предметом позовних вимог прокурора і, як наслідок, неправильне визначення прокурором органу, в інтересах якого подається позовна заява, немає сталої судової практики, і це є виключною правовою проблемою та підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Наведені ОСОБА_1 аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко