Справа №: 671/1929/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 лютого 2021 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області

в складі головуючої - судді Павлової А.С.,

за участі секретаря судового засідання Козак Г.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

свідка ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волочиськ за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.11.2019 між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу у борг кошти в розмірі 6000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позовної заяви становить 168450,00 грн., про що було складено відповідну розписку. Згідно договору позики ОСОБА_3 зобов`язувалась повернути йому борг до 31.12.2019. Проте відповідач своєчасно кошти не повернула, ухиляється від спілкування. На його телефонні дзвінки відповідає чоловік відповідача ОСОБА_4 , який неодноразово просив про відтермінування сплати боргу, на що позивач погоджувався. Станом на день подання позовної заяви борг не повернуто.

У зв`язку з наведеним, позивач просив, із врахуванням уточнень позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 168450,00 грн. та 3% річних в сумі 4790,44 грн., а всього 173240,44 грн., та судові витрати в сумі 3732,40 грн.

Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 19.01.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечив.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи в силу п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлена належним чином. Відзиву, заяв чи клопотань від неї до суду не надходило.

Свідок ОСОБА_2 в ході її допиту суду зазначила, що вона працює вчителем, а відповідач завучем, у тому ж навчальному закладі, що і вона. 28.11.2019 ОСОБА_3 звернулась до неї з проханням позичити кошти, необхідні для термінового лікування її чоловіка ОСОБА_5 . Вказала, що їй необхідно позичити суму 10000 доларів США, або хоча б 5000 доларів США на операцію, терміном на 1 місяць. Оскільки у неї такої суми не було, тому чоловік запитав свого колегу ОСОБА_1 , чи не зможе він позичити кошти ОСОБА_3 . Той погодився позичити 6000 доларів США. ОСОБА_3 при ній зателефонувала позивачу і домовилась про зустріч для отримання коштів у борг. Через деякий час вона подякувала за те, що позика відбулась. Про те, що позичені кошти ОСОБА_3 не повертала вона знає, і неодноразово нагадувала відповідачу про необхідність ці кошти повернути позичальнику. Боржник запевняла, що розрахується, однак свої зобов`язання досі не виконала. Про судовий розгляд справи ОСОБА_3 відомо, і вона особисто сказала, що владнає всі питання з позивачем.

Суд вважав можливим розглянути справу у відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення на підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати.

Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

З дослідженого в судовому засіданні оригіналу розписки від 28.11.2019, копія якої міститься в матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяла 28 листопада 2019 року в борг у ОСОБА_1 6000 доларів США та зобов`язалась віддати їх до 31.12.2019 (а.с. 7).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 ст. 545 ЦК України).

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 28.11.2019 отримала від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 6000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 31.12.2019, але не повернула у зазначений термін. Вказане підтверджується оригіналом розписки, яку позивач надав для огляду суду та поясненнями свідка.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

В порушення вказаних норм, відповідач у встановлений договором строк позичені кошти не повернула, а тому є достатні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з розрахунку позивача, 3% річних від простроченої суми заборгованості становить 170, 63 доларів США (6000х346х3:100:365), що еквівалентно 4790,44 грн.

Суд звертає увагу на те, що позивач уточнивши 18.01.2021 свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 168450,00 грн. та 3% річних в сумі 4790,44 грн., а всього 173240,44 грн.

В судовому засіданні позивач суду пояснив, що йому абсолютно не принципово, в якій валюті відбудеться повернення боргу та 3% річних, йому головне захистити своє право шляхом стягнення відповідних сум з відповідача.

Оцінцюючи позовні вимоги в частині стягнення боргу та 3% річних в гривнях, тоді як договір позики від 28.11.2019 укладався в іноземній валюті, і ним не визначено порядку повернення коштів у національній валюті України, суд вважає за необхідне врахувати висловлені Великою Палатою Верховного Суду позиції, щодо необхідності визначати, у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалась іноземна валюта, а також щодо правової природи валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України (постанова від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

З даної постанови слідує таке.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання суду позивач довів підставність заявлених вимог, однак суд вважає за необхідне визначити розмір заборгованості та 3 % річних в іноземній валюті, адже саме 6000 доларів США передавалось в борг відповідачу. З цих підстав позов задовольняється частково, що на переконання суду не є виходом за межі позовних вимог, а є правом суду на правильне застосування норм матеріального права при вирішенні спору по суті, з метою ефективного захисту порушеного права позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення зазначеної позики. Доводів позивача не спростувала.

Щодо судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір в сумі 1732,40 грн. (а.с. 1, 14), та поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн., що підтверджується копіями Договору про надання правової допомоги № 1-33 від 18.01.2021, додатку № 1 до Договору, акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 18.01.2021 та довідки про отримання коштів від 18.01.2021 (а.с. 21-24).

Тому, в силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 3732,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 253, 525, 526, 545, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 81, 89, 137, 141, 263, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 28.11.2019 у розмірі 6000 доларів США, та 3% річних в сумі 170,60 доларів США, а всього 6170,60 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3732 гривні 40 копійок.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Хмельницького апеляційного суду через Волочиський районний суд Хмельницької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 15 лютого 2021 року.

Суддя: Павлова А.С.