Головуючий у І інстанції Литвинова І.В.
Провадження №22-ц/824/6859/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про визнання права власності на банківський вклад,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила визнати її право власності на банківський вклад у сумі 51 000,00 доларів США на депозитному рахунку № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк».

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що 29 травня 2013 року нею було підписано і подано відповідачеві заяву про приєднання до публічного договору банківського рахунку та внесено кількома поповненнями грошовий вклад на загальну суму 51 000,00 доларів США.

10 лютого 2017 року машина позивача була пограбована, і серед викрадених речей були оригінали документів про депозит у «Приватбанку». Дані обставини встановлені обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

У зв`язку із втратою документів, які засвідчують право ОСОБА_1 на грошові кошти, внесені на депозит у банку, остання на підставі ст. 392 ЦК України набула право звернутись до суду з позовом про визнання права власності на банківський вклад.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Волошиновича О.П. подала на рішення апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та постановити по справі нове рішення про задоволення позову. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач звернулась до суду з вимогою визнати право власності саме у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу, а не на підставі невизнання іншою особою зазначеного права, і такі її вимоги безпідставно залишені судом без задоволення, зважаючи на доведеність факту втрати документів. Крім цього, судом не було встановлено обставин викрадення правовстановлюючих документів на депозит, що свідчить про неврахування наведених позивачем доводів та обставин справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Волошинович О.П., апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Бригинець А.А., в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 травня 2013 року позивачем підписана і подана заява № SAMDN0316 про приєднання до публічного договору банківського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» (том 1, а.с.5).

На підставі платіжного доручення № від 29 травня 2013 року про поповнення депозитного рахунку № НОМЕР_1 позивачем було внесено грошовий вклад на суму 30 000,00 доларів США.

На підставі квитанції № SEP00015D8 від 11 вересня 2013 року про поповнення депозитного рахунку № НОМЕР_1 рахунок був поповнений позивачем на суму 8 000,00 доларів США.

У подальшому позивач також поповнила свій депозитний рахунок № НОМЕР_1 , розміщений у ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 5 000,00 доларів США та 8 000,00 доларів США, відповідно до квитанцій № SEP00017В48 від 07 листопада 2013 року та № SEP00019А3 від 06 грудня 2013 року.

Таким чином, на депозитному рахунку № НОМЕР_1 розміщений вклад на загальну суму 51 000,00 доларів США.

Також встановлено, що 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди щодо цього договору. Відповідно до умов договору електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі і по депозитному договору № SAMDN0316 від 29 травня 2013 року, укладеному між позивачем та банком.

Крім того встановлено, що 10 лютого 2017 року, перебуваючи поблизу будинку № 45 по вул. Деміївській у місті Києві, підсудний ОСОБА_2 розбив скло передніх лівих дверей автомобіля «Nissan», державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , та викрав навігатор «Novi», вартістю 10 000,00 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. Дані обставини встановлені вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року (том 1, а.с.100-111).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту втрати нею документа, який засвідчує право власності, на що посилалась ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог.

Зокрема, вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 18 грудня 2017 року, яким було засуджено особу, яка здійснила викрадення з автомобіля позивача, встановлено лише факт крадіжки з автомобіля ОСОБА_1 навігатора «Novi», вартістю 10 000,00 грн., і не встановлено факту викрадення оригіналів документів по депозиту ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог про визнання права власності на депозитний вклад у банку, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про залишення її позову без задоволення.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: