Справа № 450/3943/19 Провадження № 2/450/367/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2021 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про (предмет позову):

стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 53 600 (п`ятдесят три тисячі шістсот) доларів США, що відповідно до національного курсу НБУ на день позики становить 1 427 786,08 (один мільйон чотириста двадцять сім сімсот вісімдесять шість) грн. 08 коп.;

стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.;

cтягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.,

підстава позову (позиція позивача):

10.09.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів на суму 87000 доларів США. На підтвердження того, що відповідач отримав кошти, відповідачем була складена розписка, відповідно до якої останній зобов`язався повернути кошти протягом двох з половиною років з дня підписання боргової розписки. Згідно розписки відповідачем позивачу було повернуто 33400 доларів США. Строк виконання зобовязання закінчився 10.03.2019 року. У вказаний термін борг повернуто не було. На вимоги позивача повернути суму боргу відповідач відмовляється від повернення. Тому, позивач вважає необхідним стягнути несплачену суму боргу у розмірі 53600 доларів США.

Позиція відповідача: у судове засідання позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні в письмових поясненнях долучених до матеріалів справи.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

14.11.2019 року ухвала суду про відкриття провадження у справі; 02.03.2020 року письмові пояснення відповідача.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

10.09.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів на суму 87000 (вісімдесят сім тисяч) доларів США.

Згідно розписки від 10 вересня 2016 року відповідач зобов`язався повернути кошти протягом двох з половиною років з дня підписання ним боргової розписки, в якій зобов`язувався повертати кошти рівними частинами.

Згідно розписки від 10 вересня 2016 року відповідачем ОСОБА_1 позивачу було повернуто 33 400 (тридцять три тисячі чотириста) доларів США. Строк виконання зобов`язання закінчився 10 березня 2019 року.

У період з 2009 до 2014 року ВАТ «Львівська ПМК №7», директором якого був відповідач, здійснювало будівництво багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 (надалі - «Об`єкт будівництва»), що підтверджується зверненням ВАТ «Львівське ПМК №7» №18-02/16 від 18.02.2016 року до Голови Івано-Франківської селищної ради та Технічним паспортом від 25.03.2013 року.

У зв`язку із фінансовою кризою (2008-2010 років) будівництво було призупинене, що було пов`язано з відсутністю фінансових ресурсів необхідних для його продовження. Весною 2010 року відповідач разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (надалі - Партнери) мали обговорити можливість інвестування коштів у завершення будівництва вказаного багатоквартирного будинку, а по його завершенню розподілити прибуток. Так, згідно їхніх домовленостей, вказані особи мали інвестувати необхідну суму коштів для завершення Об`єкта будівництва, орієнтовною сумою 120 000,00 доларів США. Згідно з їхніми домовленостями, собівартість м.кв. будівництва мала становити 400,00 дол. США, натомість ціна реалізації мала становити 600,00 дол. США. Оскільки партнери вклали 120 000,00 дол. США, то відповідно, після продажу квартир, вони мали одержати в загальному 180 000,00 доларів (надалі - дивіденди), з яких 120 000,00 доларів США - повернення вкладених інвестицій та 60 000,00 доларів США - дивіденди від продажу квартир в Об`єкті будівництва, з розрахунку 300 м.кв/ 200 $ США. В свою чергу відповідач виступив гарантом завершення будівництва та отримання партнерами узгоджених дивідендів по мірі реалізації квартир. Також, в якості гарантії, відповідач мав оформити на роботу у ВАТ «Львівська ПМК №7» вказаного вище ОСОБА_4 - заступником директора і вести з ним всі фінансові операції, які стосувались як вкладення так і передачі дивідендів.

На протязі 2014 року, відповідачем було передано ОСОБА_4 15 000 доларів США та однокімнатну квартиру площею 77 м2, по вартості 400 доларів США/м2 (загальна сума квартири 30 800,00 доларів США), тобто майна на загальну суму 45 800,00 дол. США.

Однак, в червні 2014 року, до відповідача звернувся інший партнер ОСОБА_5 , який уточнив, що вкладені в будівництво кошти у розмірі 120 000,00 доларів США були повністю його, які він передавав через ОСОБА_4 і які ж через нього мав і отримати назад, разом з узгодженими дивідендами.

На підставі отриманого від відповідача майна (квартири та 15 000,00 дол. США), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надає йому (відповідачу) розписку, підтверджуючу отримання вказаного майна, яке зараховується у вказану суму 180 000,00 (розписка наявна в матеріалах справи). Після передачі цього майна ОСОБА_5 , сума розписки у розмірі 180 000,00 зменшиться на суму вартості майна отриманого від відповідача ОСОБА_4 , а саме на 45 800,00 доларів США. Таким чином, розписка ОСОБА_4 була гарантією того, що відповідач надав йому для передачі ОСОБА_5 45 800,00 доларів США і які вони вважали такими, що враховуються до суми невиплачених дивідендів.

Разом з тим, ОСОБА_5 , 27.06.2014 року отримав від відповідача 14 000,00 доларів США обумовлених дивідендів. Після досягнутих домовленостей 27 червня 2014 року, ОСОБА_4 продовжив ухилятися від передачі ОСОБА_5 вказаного у Розписці №1 майна. На протязі 2015-2016 років, відповідачем було передано ОСОБА_6 кошти в сумі 74 000,00 дол. США.

Під час написання розписки від 10.09.2016 року, відповідач вже повернув ОСОБА_5 згаданих 14 000,00, 74 000,00 та 5 000 дол. США та ОСОБА_4 45 800.00 (сорок п`ять тисяч вісімсот) доларів США, а стара розписка на 180 000,00 доларів США була знищена. Після того, відповідач неодноразово надавав ОСОБА_3 розписку на суму 45 800,00 доларів США, та просив вирахувати ці кошти із суми у 87 000,00 доларів США. Дані обставини підтверджує розписка написана відповідачеві ОСОБА_8 , згідно з якою, 20.02.2019 року, він ( ОСОБА_8 ) отримав від відповідача 2200,00 дол. США для передачі ОСОБА_3 .

За таких обставин, враховуючи віддані суми, які зазначені на самій розписці на суму 87 000,00 доларів США та суму 45 800 доларів США, яку відповідач надав ОСОБА_4 для передачі ОСОБА_5 , відповідач повністю виплатив дивіденди обумовлені партнерами відносно будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про тримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Згідно розписки від 10.09.2016 року, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти в сумі 87000 (вісімдесят сім тисяч) доларів США на протязі двох з половиною років від дня підписання ним даної розписки. При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ч. 2 ст. 247, ст. 259, 263 - 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про (предмет позову):

стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 53 600 (п`ятдесят три тисячі шістсот) доларів США, що відповідно до національного курсу НБУ на день позики становить 1 427 786,08 (один мільйон чотириста двадцять сім сімсот вісімдесять шість) грн. 08 коп.;

стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.;

cтягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 18.06.2021 року.

Учасники справи: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

СуддяЄ. О. Данилів