Головуючий у І інстанції Таран Н.Г.
Провадження №22-ц/824/3472/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Урупи Андрія Федоровича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Урупи А.Ф., АТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якому просив суд скасувати рішення, запис щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно (з відкриттям розділу) від 24.01.2019 року, індексний номер: 45203971 про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , винесеного державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупою А.Ф.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що він є власником вищевказаної квартири, яка незаконно вибула з його власності, про що йому стало відомо 25.04.2019 року після того, як він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №164958754 від 25.04.2019 року.

Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» здійснив державний реєстратор Урупа А.Ф. КП «Світоч» м. Києва на підставі: рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотечного договору, виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Паракуда І.В.

Разом з тим, на думку позивача, вказаний виконавчий напис не міг бути підставою для реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», оскільки він був виданий 10.04.2013 року та міг пред`являтися виключно до органів державної виконавчої служби і виключно в межах одного року з дня його вчинення, тобто до 10.04.2014 року. Фактично ж виконавчий напис був поданий через чотири з половиною роки до державного реєстратора. Крім цього, згідно з виконавчим написом пропонується звернути стягнення на квартиру поза межами позовної давності, що суперечить чинному законодавству.

Також позивач у позові посилався на те, що АТ «Укрсоцбанк» йому не направляв ні вимогу, ні повідомлення про порушення умов договору кредиту, у зв`язку із чим позивач не був обізнаний про вимогу щодо повернення всієї суми кредиту шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та не міг заперечити проти розрахованої суми заборгованості, а тому така сума не може вважатися безспірною і, відповідно, без доказів такої безспірності нотаріусом не міг бути вчинений виконавчий напис. Крім того, кредитним договором не передбачена можливість позасудового вирішення спорів, тобто відповідач мав вирішувати спір про стягнення заборгованості виключно в суді.

Порушенням порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно є і та обставина, що відповідач для реєстрації права власності не подав державному реєстратору звіт про оцінку спірної квартири.

Крім цього, Банком не було направлено позивачу повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що суперечить вимогам ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Також позивач у позові зазначав, що оспорюване ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором, є протиправним та підлягає скасуванню ще й тому, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який передбачає, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Позивач в позові зазначав, що споживчий кредит йому було надано у доларах США банком, який є резидентом України; будь-якого іншого нерухомого майна у власності у нього, окрім вищезазначеної квартири, немає, дане нерухоме майно є єдиним його житлом і за площею (72,60 кв.м.) не перевищує 140,0 кв.м., тобто дія вищевказаного Закону поширюється на дані правовідносини, отже рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру позивача за АТ «Укрсоцбанк» є незаконним, оскільки по суті являється примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки.

Ухвалою суду від 09.12.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі замість АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 45203971 від 24.01.2019 року, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» Урупа Андрієм Федоровичем, з вилученням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 29994991, дата та час державної реєстрації 22.01.2019 року, внесеного Державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» Урупа Андрієм Федоровичем.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2019 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Альфа-Банк», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що державним реєстратором при вчиненні реєстраційної дії не було допущено порушень закону, оскільки положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на дані правовідносини не поширюються, зважаючи на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотечного майна у власність на підставі іпотечного застереження по своїй суті не являється примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, враховуючи те, що іпотекодавець надав свою згоду на передачу іпотечного майна у власність іпотекодержателя в разі порушення умов кредитного договору позичальником.

Також відповідач у скарзі посилався на те, що вимоги ст. 35 Закону України «Про іпотеку» в частині повідомлення боржника, який є іпотекодавцем, про виконання порушеного зобов`язання, банком були дотримані, оскільки такі повідомлення були направлені ОСОБА_1 за двома адресами.

В судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» Усікова Л.О. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Луценко В.П., в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №39.29-50/306к, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 88000,00 доларів США, зі сплатою 12,2% річних, із щомісячною сплатою ануїтетного платежу в розмірі 367,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 21.06.2026 року.

Крім цього, 22.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №39.29-50/142і, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №39.29-50/306к від 22.06.2006 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Іпотекодавцем та ОСОБА_2 , який посвідчений 22.06.2006 року Кравченко І.С. , приватним нотаріусом КМНО за реєстровим №2372, та зареєстрований у державному реєстрі правочинів за реєстровим №1388654.

Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки сторони визначили, що заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 444 400,00 грн.

Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Також встановлено, що на адреси ОСОБА_1 ПАТ «Укрсоцбанк» були направлені повідомлення від 10.11.2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким банк вимагав сплати боргу за кредитним договором, загальний розмір якого станом на 22.08.2018 року складав 103 780,49 доларів США та попередив, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Антей Ріелті» вбачається, що ринкова вартість двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 1 590 591,00 грн.

10.04.2013 року приватним нотаріусом КМНО Паракуда І.В. вчинено виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 87 260,69 доларів США. Строк, за який проводилось стягнення, з 07.07.2010 року по 24.06.2011 року. Крім того, стягнуто суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису, що становить 6 924,22 грн.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 22.01.2019 року державним реєстратором Урупою А.Ф., КП «Світоч» м. Києва здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», підстава виникнення права власності: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 29.11.2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, К/И/УСБ/Б, виданий 10.11.2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк», виконавчий напис, серія та номер: 759, виданий 10.04.2013 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Паракуда І.В., іпотечний договір, серія та номер: 2374, виданий 22.06.2006 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45203971 від 24.01.2019 року 18:06:39, Урупа А.Ф., Комунальне підприємство «Світоч» м. Києва.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладання договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно частин 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком.

Відповідно до пункту 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 91 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі - Закон України № 606-XIV), чинного на момент видачі виконавчого напису приватного нотаріуса, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 3 частини другої статті 22 Закону України № 606-XIV передбачалося, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1404-VIII), частинами першою та другою статті 12 якого закріплено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Зі змісту наведеного положення Закону №1404-VIII слідує, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим Законом. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону №1404-VIII від 02.06.2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі №260/904/19 (ЄДРСРУ №86988902) та від 16 квітня 2020 року у справі №420/970/19 (ЄДРСРУ № 88815202).

Отже, якщо строк пред`явлення виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) до примусового виконання на момент набрання чинності Законом №1404-VIII не закінчився, то його можна пред`являти до виконання протягом трьох років, не зважаючи на приписи статті 91 Закону України «Про нотаріат» де вказано, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року.

З обставин справи вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа - виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Паракуда І.В. від 10.04.2013 року до примусового виконання на момент набрання чинності Законом №1404-VIII закінчився, у зв`язку із чим правильним є висновок суду про те, що його пред`явлення до примусового виконання державному реєстратору суперечить вимогам закону.

Правильним є і висновок суду про те, що державним реєстратором під час прийняття оскаржуваного рішення не було перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки оскаржувану державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» державним реєстратором проведено за відсутності необхідних для реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку № 1127, у тому числі документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду в частині застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким на час дії закону заборонено примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки та відповідає визначеним у законі вимогам.

Так, пунктом 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

При цьому, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи - витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 30.11.2009 року.

У вказаній справі, квартира, що є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті; площа квартири не перевищує 140 кв.м.

Отже, у державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи А.Ф. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк» з огляду на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 72,6 кв.м. та використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» в якості забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору кредиту від 22 червня 2006 року № 39.29-50/306к, згідно умов якого позивач отримав від банку - резидента України споживчий кредит у іноземній валюті.

Зважаючи на те, що дії державного реєстратора по реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження права власності на квартиру, що належала позивачу, порушують вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем та вилучення з Державного реєстру реєстраційного запису державного реєстратора про право власності відповідача на квартиру, яка є предметом іпотеки, та належала позивачу на праві приватної власності.

Вищенаведені висновки суду першої інстанції відповідають діючому законодавству і узгоджуються з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом помилково до спірних правовідносин застосовано положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки цей закон поширюється на випадки примусового стягнення майна, тоді як у даній справі ОСОБА_1 при підписанні договору іпотеки дав згоду на передачу у власність предмета іпотеки у позасудовому порядку, колегією суддів відхиляються, зважаючи на те, що дане питання було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 визначила, що положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" поширюються і на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що скасування рішення державного реєстратора є неналежним способом захисту порушеного права, що, зокрема, вбачається з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про скасування рішення державного реєстратора у липні 2019 року.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення вимоги про скасування рішення державного реєстратора були належним способом захисту права або інтересу позивача з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Що стосується вимоги про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, такий спосіб захисту порушених прав позивача передбачався у попередній редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діяла на момент звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи наведене, викладене не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як наголошував Європейський суд з прав людини у справах «Sutyazhnik v. Russia» від 29 липня 2009 року, «Esertas v. Lithuania» від 31 травня 2012 року, у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ «Альфа Банк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: