Справа № 128/2294/17
Провадження № 22-ц/801/365/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуСправа № 128/2294/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (судді-доповідача),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 січня 2020 року, постановлене у складі судді Саєнко О.Б., в залі суду,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.10.2000 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружилися, ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у них народився син - ОСОБА_4 . Зі згоди позивача, відповідач переїхав проживати в будинок АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 вересня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-3760, позивачу належить 1/2 частка житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за вищевказаною адресою. У даному будинку проживають та зареєстровані: позивач, її син - ОСОБА_4 , а також проживає без реєстрації колишній чоловік позивача - відповідач ОСОБА_2 . Третій особі у справі- ОСОБА_3 (брату позивача), належить інша 1/2 частка вказаного житлового будинку.

З листопада 2011 року відносини між позивачем та відповідачем різко погіршились та рішенням Вінницького районного суду від 12 січня 2012 року шлюб між ним розірвано. Відповідач жодним чином в утриманні будинку, ремонті та оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків, проживання разом з відповідачем є нестерпним, а на прохання позивача переїхати в інше житло, останній відмовляє. Таким чином, відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, що негативно впливає на неповнолітню дитину, так як відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача та її сина проживання, при цьому заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

На підставі викладеного, позивач звернувшись з даним позовом до суду, просила винести рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні вищевказаним житловим будинком, шляхом виселення відповідача, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 - задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_2 шляхом виселення, проживаючого там ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 червня 2018 року поновлено відповідачу ОСОБА_2 строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення, заяву відповідача ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року по цивільній справі №128/2294/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

31 жовтня 2018 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди користування квартирою АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 січня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, ухваленим при неповно з`ясованих обставинах справи.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що висновок місцевого суду про те, що право відповідача на житло порушено, так як з моменту звернення до суду і до теперішнього часу між сторонами наявний неврегульований спір про право відповідача, як колишнього чоловіка позивача, на частку у вказаному будинку, який він вважає належить їм на праві спільної сумісної власності, базується лише на голослівних поясненнях відповідача і не підтверджується жодними доказами.

Суд бездоказово прийняв до уваги пояснення відповідача, який заявив про те, що коли вони з позивачем одружилися, будинок був недобудований, а тому він власними силами і коштами брав участь у його добудові та ремонті.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що висновки місцевого суду в тій частині, що позивачем порушено право відповідача на користування спірним будинком не відповідають встановленим судом обставинам та відповідним доказам. Так, у суду відсутні будь - які докази того, що відповідач має право на частку в будинку, як колишній чоловік позивача, в майні, що належало їм на праві спільної сумісної власності. Також є безпідставним висновок суду про те, що позивач порушила право відповідача користуватися спірним будинком, оскільки з моменту реєстрації шлюбу і до цього часу він проживає у вказаному будинку.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач та її брат не мали права вчиняти по-квартирний розподіл успадкованого ними будинку, так як при цьому порушили право відповідача на частку в спірному будинку, є хибним та повністю спростовується матеріалами справи, зокрема, свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджують особисте право позивача як спадкоємиці 1-ї черги за законом на майно, яке остання успадкувала після смерті матері. При цьому, дії позивача щодо по-квартирного розподілу будинку вчинені в рамках закону і ніяким чином не порушують права відповідача.

Крім того, місцевим судом не досліджено в повній мірі та не надано правової оцінки наданим позивачем доказам, що підтверджують негативну поведінку відповідача в сім`ї.

У зв`язку з вищенаведеним, скаржник у апеляційній скарзі просить рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 січня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення, задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Оверковського Костянтина Володимировича задоволено частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року призначено справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 січня 2020 року до розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2015 та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.09.2015 (а.с. 7, 26). Інша 1/2 частка вказаного житлового будинку належить на праві власності у порядку спадкування - ОСОБА_3 .

Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.01.2012 розірвано (а.с. 8).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини (а.с. 25).

Відповідно до довідки №3711 від 07.08.2017, виданої виконкомом Вінницько - Хутірської сільської ради, згідно технічного паспорту на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 22.07.2015, виготовленого КП «ООБТІ», проведено по - квартирний розподіл вищевказаного будинку між гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 , у зв`язку з чим власником квартири АДРЕСА_4 став ОСОБА_3 , а власником квартири АДРЕСА_3 стала ОСОБА_1 (а.с. 12). Дані обставини також підтверджуються наявною в матеріалах справи копією технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 16-22).

З довідки №3520 від 31.07.2017, виданої виконкомом Вінницько - Хутірської сільської ради вбачається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 зареєстровані та проживають такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - за вищевказаною адресою проживає, але не зареєстрований (а.с. 13) .

Із довідки від 07.08.2015 за №2031, виданої Вінницько - Хутірською сільською радою вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з 24.07.1999 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 99).

Також судом установлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 2015 по час звернення в суд із даним позовом, неодноразово скаржилась до органів поліції та виконкому сільської ради, на негативну поведінку відповідача щодо вчинення ним сімейних сварок, вживання спиртних напоїв, застосування відповідачем насилля у сім`ї, на що отримувала відповіді щодо розгляду її звернень, а також позивач перебувала на лікуванні у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень, як вона зазначає, від дій відповідача (а.с. 10-11, 29-35, 69-73, 122-128, 168-171).

З аналізу викладених обставин слідує, що у даному випадку існує спір між власником будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу між ними.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз статей 64, 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 набув право користування житловим будинком як член сім`ї власника будинку і такий статус він за час користування вказаним будинком, незалежно від послідуючого припинення шлюбу, не втратив.

Тобто, право користування будинком ОСОБА_2 є похідним та залежить від права користування ним особою, членом сім`ї якої він був і втратити яке він може лише з підстав передбачених статтею 116 ЖК Української РСР.

Відтак, перевіривши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, колегія суддів вважає, що припинення права користування відповідача будинком не відповідає такій пропорційності, не передбачене законом і не є необхідним в демократичному суспільстві, оскільки кожній особі крім інших прав гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі №127/8982/18.

Таким чином, вказані вище обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду першої інстанції частково заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не досліджено в повній мірі та не надано правової оцінки наданим позивачем доказам, що підтверджують негативну поведінку відповідача в сім`ї, є необґрунтованими, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього заходів реагування, позивач не надала, а одні лише факти звернення останньої до поліції та органу місцевого самоврядування щодо поведінки відповідача, не можуть бути підставою для виселення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції, хоча і ухвалив законне і обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, проте не зовсім вірно встановив обставини, на які послався як на підставу відмови у їх задоволенні, тому з урахуванням висновків та обставин, встановлених апеляційним судом, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Що стосується понесених позивачем витрат при розгляді справи в суді першої інстанції, то за змістом норм ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні заявленого позову, усі понесені у даній справі судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга хоча і підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивування, однак висновок суду першої інстанції є вірним, у зв`язку з чим понесені судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на особу, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 січня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судові витрати понесені позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції та за перегляд справи в апеляційній інстанції залишити за позивачем.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук