Провадження № 22-ц/801/1002/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 рокуСправа № 127/22587/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

за участі секретаря судового засідання Лучицького А. О., особи, яка подала апе-ляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 , представників відповідача Това-риства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» Вовка С. А., ОСОБА_2 , розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Він-ниці, в режимі відеоконференції, в залі судових засідань апеляційного суду ци-вільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Біодобрива» про поновлення строку, визнання незаконним, скасування на-

казу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимуше-

ного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , її представника адво-ката ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року, ухвалене в приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Короля О. П., повний текст якого складений 09 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «Біодобрива»» про поновлення строку на оскарження наказу, виз-нання незаконним, скасування цього наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані наступним. З 01 лютого 2017 року згідно наказу № 3 позивачка працювала у відповідача віддалено на неповний робочий день на посаді фінансового дирек-тора на 0,5 ставки. Відповідачем не було визначене робоче місце ОСОБА_1 , вона працювала на постійній основі дистанційно, надомно в м. Вінниці, де зареєстрована та проживає. З 17 жовтня 2018 року заробітна плата їй не випла-чувалася, жодної інформації на її звернення роботодавець не надавав. З ос-каржуваним наказом про звільнення з роботи з 02 жовтня 2018 року по час звернення в суд з цим позовом ОСОБА_1 не було ознайомлено, надати пояснення з приводу відсутності на роботі їй не пропонували. Звільнення з ро-боти відбулося з порушенням визначеного пунктом третім статті 40 КЗпП України порядку. Про розірвання трудових відносин з ініціативи відповідача ОСОБА_1 дізналася 16 вересня 2020 року під час ознайомлення з відзи-вом на власну позовну заяву у справі № 127/16869/20 про стягнення заробітної плати. ОСОБА_1 просила суд поновити їй строк на оскарження наказу відповідача від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к про звільнення її з роботи за прогул, визнати незаконним і скасувати цей наказ, поновити її на роботі на по-саді менеджера зовнішньо-економічної діяльності у ТОВ «Біодобрива» та стяг-нути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к «Про звільнення ОСОБА_1 , менеджера зовнішньо-економічної діяльності ТОВ «Біодобрива» за прогул без поважних причин» залишене без задоволення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю заявлених вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_4 , її представник адвокат Загородній В. С. оскаржують його в апе-ляційному порядку, просять дане рішення суду скасувати, ухвалити нове рішен-ня про задоволення позову у повному обсязі. Скаржники посилаються на ухва-лення оскаржуваного рішення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставини справи, недоведенос-ті обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду об-ставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення. Особи, які пода-ли скаргу, зазначають, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання ОСОБА_5 та отримання нею листа позивача від 07 вересня 2018 року № 07/09-1 з пропозицією повідомити товариство про причини відсутності на робо-ті, оскаржуваного наказу про звільнення з роботи. Судом не досліджувався штатний розпис відповідача на момент укладення трудового договору з пози-вачкою щодо відсутності в ньому посади фінансового директора товариства, службові записки працівників товариства, акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі, табелі робочого часу, які послужили підставою для видання наказу про її звільнення з роботи. Також судом не перевірено виконання відповідачем обов`язку з визначення робочого місця позивачки. Щодо висновку суду з пи-тання обізнаності позивачки про власне звільнення з роботи у відповідача з ог-ляду на її резюме з пошуку роботи, то скаржники вважають цей висновок суду припущенням. Датою, коли позивачка дізналася про порушення своїх прав, є дата її ознайомлення з відзивом товариства на її ж позов у справі № 127/16869/20, тобто 16 вересня 2020 року. Строк оскарження наказу про звіль-нення з роботи пропущений з поважних причин та підлягає, на думку скаржни-ків, поновленню. Вони просять рішення суду першої інстанції від 02 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6 у повному обсязі.

Користуючись передбаченим законом та забезпеченим ухвалою апеляційно-го суду від 19 квітня 2021 року правом, директор ТОВ «Біодобрива» Жиглатий О. А. 05 травня 2021 року кур`єрською доставкою подав суду апеляційної інс-танції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Загороднього В. С., де зазначається про неправомірність, необгрунтованість ви-мог позивачки. На думку представника відповідача оскаржуване рішення суду першої інстанції від 02 березня 2021 року ухвалене з безумовним додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно апеляційна скарга за-доволенню не підлягає. Викладені у позовній заяві, апеляційній скарзі твер-дження ОСОБА_1 не відповідають дійсності, не доводяться фактичними доказами, направлені на введення суду в оману. Доказом поінформованості скаржниці про припинення з жовтня 2018 року її трудових відносин з ТОВ «Бі-одобрива» є довідка форми ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, що міститься в матеріалах справи, з якої убача-ється, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з лютого 2017 року по жовтень 2018 року. Після звільнення з ТОВ «Біодобрива» з грудня 2018 року по січень 2019 року позивачка працювала у ТОВ «Компанія «Енергія», з березня по червень 2019 року - у ТОВ «Форсікс», з червня по сер-пень 2019 року - у ТОВ «Іноверс Груп», у подальшому перебувала на обліку в центрі зайнятості. Такі фактичні обставини свідчать про обізнаність скаржниці щодо припинення трудових відносин з відповідачем та зберігання в неї її тру-дової книжки. Крім цього ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з даним позовом і поважних причин пропуску цього строку вона не вказує. Встановлені КЗпП України процесуальні строки застосовуються незалежно від заяви сторін. При цьому належить мати на увазі, що ОСОБА_1 була звіль-нена з роботи наказом від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к, в суд з позовом про поновлення на роботі звернулася через два роки, у жовтні 2020 року, не наво-дячи при цьому поважних причин, які об`єктивно перешкоджали, створювали труднощі для звернення її до суду у встановлені строки. Посилаючись на сталу практику Європейського суду з прав людини, директор ТОВ «Біодобрива» Жиг-латий О. А. вказує на відсутність законних підстав для поновлення позивачці пропущеного нею строку для звернення в суд з даним позовом. Підстави, про-цедура припинення трудових відносин з позивачкою товариством конкретно визначені та дотримані, з нею проведений повний розрахунок шляхом перера-хування 8814,20 гривень на зарплатну банківську картку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначається про недопус-тимість, неналежність представленого нею в якості доказу неповного аркушу її трудової книжки із записом про прийняття на посаду фінансового директора товариства, оскільки у зв`язку з прийняттям на роботу за сумісництвом відпо-відний запис у її трудову книжку не вносився. На час прийняття на роботу за сумісництвом у ТОВ «Біодобрива» ОСОБА_1 перебувала у трудових від-носинах за основним місцем роботи з ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприємство «Автострада», трудові відносини з яким припинені лише 15 лю-того 2017 року. Про внесення у трудову книжку запису щодо роботи за суміс-ництвом позивачка до відповідача не зверталася, її твердження про укладення трудового договору з відповідачем на умовах віддаленої роботи не відпові-дають дійсності, не підтверджуються доказами.

За позицією представника відповідача доводи апеляційної скарги на рішен-ня суду першої інстанції зводяться до переоцінки доказів у справі, незгоди ОСОБА_7 з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, через що її апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу відповідно позивачки, представників відповідача, дослідивши ма-теріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає цим вимогам, воно є помилковим щодо оцінки певних фактичних та об`єктивних обставин справи, та, як наслідок, зроблені судом висновки не відповідають цим обставинам спра-ви.

Відповідно до норм статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції пере-глядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє за-конність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що сто-суються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї.

Судом встановлено, що наказом від 31 січня 2017 року № 1-К ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера ЗЕД ТОВ «Біодобрива» за сумісництвом з оплатою праці згідно штатного розпису на 0,5 ставки з 01 лютого 2017 року. З повідомлення роботодавця до органу ДФС про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2017 року убачається факт працевлаштування позивачки у ТОВ «Біодобрива» як найманого працівника без трудової книжки. Надісланим по-зивачці поштою на адресу, вказану в її паспорті, який надавався та засвідчу-вався нею особисто при укладенні трудового договору, листом від 07 вересня 2018 року № 07/09-1 у зв`язку відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці з 03 вересня 2018 року роботодавець пропонував їй повідомити причини цієї відсутності з додаванням відповідних документів на підтвердження поважності причини відсутності на роботі. Цей лист залишений нею без відповіді. Наказом від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к ОСОБА_1 звільнена з посади мене-джера зовнішньо-економічної діяльності ТОВ «Біодобрива» по пункту четвер-тому статті 40 КЗпП України, за здійснення нею тривалого прогулу без поваж-них причин у робочі дні за період з 03 вересня 2018 року по 02 жовтня 2018 ро-ку. Належні при звільненні кошти остаточного розрахунку в сумі 8814,20 гри-вень перераховані на її зарплатний банківський рахунок в АТ «Укрсиббанк» № НОМЕР_1 .

Суд визнав за доцільне зауважити, що позивачка не повідомляла роботодав-ця про зміну адреси місця реєстрації, не вказувала свого фактичного місця про-живання чи адреси для листування з нею. У ТОВ «Біодобрива» була відома ли-ше адреса реєстрації ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . Копія наказу про звільнення направлена на зазначену адресу місця реєстрації позивачки.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю заяв-лених вимог, суд першої інстанції, керуючись нормами статті 43 Конституції України, статей 40, 116, 147, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, беручи до уваги роз`яснення пунктів 24, 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спо-рів», констатував правомірність укладеного між нею та ТОВ «Біодобрива» тру-дового договору на умовах сумісництва, за яким трудова книжка відповідачу не надавалася, записи про прийняття на роботу за сумісництвом, звільнення з ро-боти до трудової книжки не вносилися. Трудова книжка позивачки зберігалася за основним місцем її роботи у ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприєм-ство «Автострада», що узгоджується з підпунктом 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства пра-ці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту на-селення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, де чітко визначено ведення тру-дових книжок на осіб, які працюють за сумісництвом, за місцем основної робо-ти.

На момент укладення трудового договору з позивачкою, так і в подальшому посада «фінансовий директор» не була передбачена штатним розписом ТОВ «Біодобрива».

Посилання позивачки на те, що вона працювала віддалено, неповний робо-чий день, що лише 16 вересня 2020 року дізналася про оскаржуваний наказ що-до звільнення з роботи, суд першої інстанції визнав безпідставними. При цьому суд надав оцінку пошуку ОСОБА_1 роботи в мережі Інтернет на сайті Work.ua, де вона, зокрема, зазначила, що працювала в ТОВ «Біодобрива» з серпня 2016 року по жовтень 2018 року, а з грудня 2018 року по теперішній час працює у ТОВ «Компанія «Енергія» на посаді директора з питань економічного розвитку та стратегії ( резюме від 06 липня 2020 року та від 28 жовтня 2020 ро-ку ), що також є доказом обізнаності позивачки про припинення трудових від-носин з відповідачем ще у жовтні 2018 року. Крім вказаного доказом обізна-ності ОСОБА_1 з жовтня 2018 року про власне звільнення з роботи у ТОВ «Біодобрива» є довідка форми ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно з якою після звільнення з ТОВ «Біодобрива» ОСОБА_1 з березня по чер-вень 2019 року працювала у ТОВ «Форсікс», перебувала на обліку у Вінниць-кому міському центрі зайнятості, що підтверджує збереження трудової книжки у неї, оскільки без її пред`явлення в оригіналі вона не могла бути поставленою та перебувати на обліку у центрі зайнятості. В подальшому з червня по серпень 2019 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Іноверс Груп».

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність відповідачем відсут-ності позивачки на роботі без поважних причин у період з 03 вересня 2018 року по 02 жовтня 2018 року, а відсутність її письмового пояснення про причину прогулу визнав не безумовною підставою для скасування застосованого дисци-плінарного стягнення, підкресливши підтвердження факту порушення ОСОБА_8 трудової дисципліни, тому визнав відсутніми підстави для визнання незаконним наказу про звільнення. Як наслідок суд відмовив у стягненні серед-нього заробітку за час вимушеного прогулу як у вимозі, що є похідною від по-зову в частині поновлення на роботі. Суд знайшов додержаними відповідачем норми законодавства про працю, що регулюють вивільнення працівників, при звільненні ОСОБА_1 з роботи по пункту четвертому статті 40 КЗпП України.

З таким висновком суду першої інстанції в частині повністю погодитися не можна.

Апеляційний суд дійшов висновку про недотримання у повному обсязі ТОВ «Біодобрива» вимог трудового законодавства щодо звільнення працівника з ро-боти по пункту четвертому статті 40 КЗпП України.

Небезпідставними є доводи ОСОБА_1 щодо невиконання відповіда-чем при прийнятті її на роботу усіх норм трудового законодавства у цій час-тині. Так дійсно у справі відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні до-кази стосовно визначення роботодавцем за його місцезнаходженням робочого місця позивачки, що потягло можливість для неї стверджувати про дистанційну ( надомну ) її роботу, хоча в установленому порядку таке твердження не знай-шло свого доведення, у наказі про прийняття на роботу такий вид роботи пози-вачки не оговорений. Відповідачем не надано суду доказів щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці за відомостями табелів обліку робочого часу, актів її невиходу на роботу; судом дійсно не витребувані та не досліджені штатний розпис товариства на дату прийняття позивачки на роботу, службові записки про її відсутність на робочому місці, інші документи, про які, зокрема, йдеться в наказі від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к.

Разом з тим колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується, виз-нає доведеною відповідачем тієї обставини, що ОСОБА_1 пропущений встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду за ви-рішенням трудового спору про поновлення на роботі. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до район-ного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Апеляційний суд визнає встановленим, таким, що відповідає дійсним обста-винам справи, факт надіслання роботодавцем позивачці поштою на адресу, вка-зану в її паспорті, який надавався та засвідчувався нею особисто при укладенні трудового договору, листа від 07 вересня 2018 року № 07/09-1 з пропозицією повідомити поважні причини її відсутності на роботі. При цьому є правильним застосування правової позиції Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, висловленої у справі № 6-2801цс15, про те, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни під-тверджений представленими суду доказами.

Стосовно пропуску ОСОБА_1 строку звернення в суд з даним позо-вом, то доказами, представленими суду, зокрема, довідкою форми ОК-7 Голов-ного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з реєстру за-страхованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соці-ального страхування, де йдеться не лише про місця роботи позивачки у певні періоди, але й перебування її на обліку у центрі зайнятості, інформацією про пошук ОСОБА_1 роботи в мережі Інтернет на сайті Work.ua безспірно доводиться факт обізнаності позивачки про припинення трудових відносин з ТОВ «Біодобрива». Апеляційний суд підкреслює, що позивачка не вказала ро-ботодавцю свого місця проживання для можливості контактування з будь-яких робочих моментів, вона не довела в установленому порядку, що у період від-сутності на роботі з 03 вересня 2018 року по 02 жовтня 2018 року у неї були об-ґрунтовані підстави не передбачати відповідних наслідків такої своєї бездіяль-ності. До речі, ОСОБА_1 не заперечує відсутності на роботі у вказаний період, а стверджуючи про надомну роботу, жодним чином не зазначає про ви-конання у вказаний період покладених на неї трудових обов`язків. Наразі звер-нення в суд з позовними вимогами у цій справі через два роки після звільнення з роботи не може бути об`єктивно виправданим незнанням припинення трудо-вих стосунків з роботодавцем. Зазначення ОСОБА_1 про її звернення до роботодавця з відповідними питаннями та залишення її звернень без будь-якого реагування не знайшли свого доведення в установленому порядку, не під-кріплено будь-якими даними, які б усували сумніви у зворотному.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх ви-мог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення мо-же випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між со-бою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Євро-пейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішен-нях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином за-значені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Кон-венції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстан-ції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та пе-ревіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладені доводи та обґрунтування, колегія суддів апеляцій-ного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, оцінивши докази, які міс-тяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку у цьому спорі в час-тині пропуску позивачкою строку для звернення в суд з даними позовними ви-могами. Саме за такої підстави у задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити у повному обсязі.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір поклада-ється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням вимог ОСОБА_1 в частині щодо поновлення строку на оскарження наказу, визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, стяг-нення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 жовтня 2018 року їй необхідно було за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплатити в дохід держави 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Ця сума становить 6341,06 гривню. У зв`язку з клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Загороднього В.С. від 19 квітня 2021 року про звільнення позивачки у повному обсязі від сплати судового збору за подання апеляційної скарги ухвалою апеляційного су-ду від 19 квітня 2021 року вказане клопотання було задоволене частково, ОСОБА_5 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скар-ги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року до вирішення справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , її представника адвоката Загороднього Віталія Сергійовича задоволити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_9 до Товариства з обме-женою відповідальністю «Біодобрива» про поновлення строку, визнання неза-конним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , зареєстрованої у АДРЕСА_1 , на користь держави 6341, 06 гривню ( шість тисяч триста сорок одна гривня 06 коп. ) судового збо-ру, не сплаченого при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інс-танції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 29 червня 2021 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький