Справа № 752/3901/19
Провадження № 2/752/846/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Бродюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київської міської ради про визнання права власності на будинок,-

встановив:

22.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на будинок до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київської міської ради.

12.03.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_4 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

16.01.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до розгляду по суті.

У зв`язку з рішенням Вищої ради Правосуддя № 1464/0/15-20 від 21.05.2020 року ОСОБА_4 звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва.

На підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, але не виключно, керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 418 про призначення автоматизованого розподілу цивільної справа № 752/3901/19.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 22.06.2020 року справа № 752/3901/19 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г.

04.08.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивачем зазначено, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 є власниками будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 56 кв.м. У період з 1963 року по 1992 рік ним було здійснено самочинну добудову частини будинку, наразі загальна площа будинку становить 255, 8 кв.м., з яких 41, 8 кв.м. незавершене будівництво. Добудову здійснював з метою збільшення житлової площі, оскільки відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є його дочками, мають власні сім`ї, а тому потребували збільшення житлової площі. Крім того, останні не заперечували проти такої добудови.

Будинок фактично поділений на три квартири, що мають окремі вхід/вихід, кухню, вбиральні, ванні кімнати та житлові приміщення, що підтверджується технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна від 30.09.2016 року, готовий до експлуатації, добудовані приміщення під`єднанні до електричних мереж, наявне водо-, газопостачання, водовідведення та опалення.

Йому фактично належить квартира АДРЕСА_2 . Спору між ним та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо користування будинком немає.

Спірний будинок не може бути введений в експлуатацію, оскільки він не є власником ні земельної ділянки, ні будинку, а також не має документів, що посвідчують його право користування зазначеним майном.

З огляду на викладене вище, просив: припинити за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 17/24 частин житлового будинку площею 56 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 7/24 частин житлового будинку площею 56 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/25 частин будинку площею 255, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/25 частин будинку площею 255, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 7/25 частин будинку площею 255, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , будучи присутнім у судовому засіданні, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити позов.

Відповідач Київська міська рада, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, направили на адресу суду відзив на позов. Просили вирішити заявлені позовні вимоги відповідно до вимог чинного законодавства України, зазначивши, що при розгляді даної справи інтереси Київської міської ради не порушуються.

Врахувавши думку позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 є власниками будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 56 кв.м. (а.с. 30-35).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на будинок, позивач ОСОБА_1 зазначає, що у період з 1963 року по 1992 рік ним було здійснено самочинну добудову частини будинку, наразі загальна площа будинку становить 255, 8 кв.м., з яких 41, 8 кв.м. незавершене будівництво. Добудову здійснював з метою збільшення житлової площі, оскільки відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є його дочками, мають власні сім`ї, а тому потребували збільшення житлової площі. Крім того, останні не заперечували проти такої добудови. Будинок фактично поділений на три квартири, що мають окремі вхід/вихід, кухню, вбиральні, ванні кімнати та житлові приміщення, що підтверджується технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна від 30.09.2016 року, готовий до експлуатації, добудовані приміщення під`єднанні до електричних мереж, наявне водо-, газопостачання, водовідведення та опалення. Йому фактично належить квартира АДРЕСА_2 . Спору між ним та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо користування будинком немає. Спірний будинок не може бути введений в експлуатацію, оскільки він не є власником ні земельної ділянки, ні будинку, а також не має документів, що посвідчують його право користування зазначеним майном.

Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали заявлені позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на зазначений будинок в порядку ст. 376 ЦК України, тобто як самочинне будівництво.

За правилами ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил ; особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього ; право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно ; якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок ; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до п. п. 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України (в редакції 2004 року). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону; у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Судом у справі, що розглядається встановлено, що позивач ОСОБА_1 не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, не є власником земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво, у зв`язку з чим, суд не має можливості встановити чи має місце істотне порушення будівельних норм та правил, з огляду на що суд приходить до висновку про відсутність спору про право.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач просить суд припинити за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 17/24 частин житлового будинку площею 56 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 7/24 частин житлового будинку площею 56 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/25 частин будинку площею 255, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/25 частин будинку площею 255, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 7/25 частин будинку площею 255, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачки у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заперечують проти такого перерозподілу часток у праві власності на будинок, що підтверджує факт безспірності, а відтак відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що відповідачки у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як співвласниці земельної ділянки та будинку площею 56 кв.м. мають можливість у позасудовому порядку врегулювати питання щодо введення в експлуатацію та узаконення добудованої частини будинку АДРЕСА_1 та розпорядитися своїм майном на власний розсуд, в тому числі шляхом перерозподілу часток у праві власності та відчуження частки на користь позивача у справі.

З огляду на викладене вище, а також обставину щодо відсутності факту порушення, невизнання чи оспорювання прав позивача, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київської міської ради про визнання права власності на будинок, не підлягають задоволенню судом.

За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київської міської ради про визнання права власності на будинок, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк