Справа № 209/2917/20
Провадження № 2/209/244/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

за участі секретаря Кулік О.О.,

позивачки ОСОБА_4 ,

її представника - ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням (будинком) та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що позбавлені (втратили) право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який вона набула на підставі договору про право забудови від 11 серпня 1976 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальної конторою, реєстровий номер 428, та акту прийому в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Дніпровської районної ради №108 від 22 березня 1989 року. Станом на жовтень 2020 року вона, позивачка, є єдиним законним власником вказаного житлового будинку. Відповідачка ОСОБА_3 є її, позивачки, онукою та була зареєстрована і проживала в будинку разом із своєю сім`єю з 2015 року по серпень 2018 року, а потім, забравши своїх дітей, переїхала проживати за місцем мешкання свого чоловіка ОСОБА_6 і більше до будинку не поверталася. У 2006 році між нею та ОСОБА_3 було укладено спадковий договір, але через невиконання відповідачкою своїх обов`язків, як набувача майна, цей договір було розірвано в судовому порядку. Вона взагалі не спілкується з відповідачкою ОСОБА_3 , бо через чисельні сварки та судові справи вони неприязно відносяться один до одного. Між нею та відповідачкою відсутні будь-які договірні зобов`язання, ОСОБА_3 більше двох років не мешкає в будинку. Вона не підтримує ніяких стосунків з відповідачкою, але вона разом із двома своїми дітьми залишається зареєстрованою у належному їй, позивачці, будинку по АДРЕСА_1 . Факт непроживаня ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_7 в спірному будинку підтверджується Актом № 19 від 10 вересня 2020 року голови квартального комітету № 5 ОСОБА_8 , який складений на підставі свідчень сусідів. Реєстрація відповідачки порушує її права, як власника будинку, оскільки вона має потребу розпорядитися своєю власністю, а реєстрація відповідачки з її двома неповнолітніми дітьми є перешкодою для вільного розпорядження своїм майном. Крім того, на неї покладається весь тягар по сплаті комунальних послуг і вона не має можливості отримати житлову субсидію. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 316, ст. 379, ст. 391, ст. 405, ст. 406 ЦК України, висновки Верховного Суду у справі № 6-2931цс16, вважає, що право відповідачки на користування чужим майном (житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст. 406 ЦК України. Крім того, відповідачка має у власності частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що дозволяє їй реалізувати своє право на реєстрацію місця проживання та свій обов`язок щодо реєстрації місця проживання своїх дітей. Також, у дітей, які зареєстровані в її, позивачки, будинку, є і батько, і мати, які згідно ст. 176 СК України, зобов`язані забезпечувати своїх дітей всім необхідним, в тому числі житлом, що звільняє її, позивачку, від обов`язку забезпечувати дітей ОСОБА_3 житлом. Враховуючи, що відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку по будинку, відсутня за місцем своєї реєстрації з серпня 2018 року, вважає, що визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування житловим будинком, є належним способом захисту її прав, як власника нерухомого майна.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 04 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Представники Кам`янської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста та Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явилися.

Начальник відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Волощук Олена направила суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу та винесення рішення згідно чинного законодавства (а.с. 47, 48).

Начальник служби у справах дітей Кам`янської міської ради Пелипас Галина також направила суду клопотання про розгляд справи без присутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради з урахуванням висновку та найкращих інтересів дітей (а.с. 45). Крім того, органом опіки та піклування - виконавчим комітетом Кам`янської міської ради суду наданий висновок щодо усунення перешкод в користування житловим приміщенням (будинком) та визнання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили прав користування житловим приміщенням ( а.с. 46).

Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу у судовому засіданні за відсутності представників третіх осіб.

У вступному слові позивачка ОСОБА_4 стисло виклала зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просила позов задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також пояснила суду, що вона є власником будинку по АДРЕСА_1 і бажає продати цей будинок та купити однокімнатну квартиру, бо вона через свій похилий вік не може самостійно утримувати будинок та обробляти земельну ділянку. Відповідачка ОСОБА_9 є її онукою та мешкала разом з нею з 2015 року по 2018 рік, більше двох років вона з дітьми в будинку не мешкає. У 2006 року вона уклала з ОСОБА_9 спадковий договір, який в подальшому було розірвано в судовому порядку.

Також позивачка ОСОБА_4 , допитана як свідок згідно ст. 234 ЦПК України, надала показання про те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . В 2006 році вона уклала з ОСОБА_9 спадковий договір, який в подальшому був розірваний в судовому порядку. ОСОБА_9 разом із своєю дочкою ОСОБА_4 , 2007 року народження, мешкала разом з нею в будинку з 2015 року. В грудні 2015 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , який також став мешкати в її будинку. Між ними склалися неприязні стосунки, бо відповідачка та її чоловік її кривдили, ображали, а тому вона сказала їм, щоб вони виселялися з її будинку. У вересні 2018 року відповідачка з чоловіком ОСОБА_6 та їх спільною дочкою ОСОБА_7 , 2016 року народження, виселилися з будинку. Дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_4 залишилися проживати в будинку разом з нею, позивачкою. Відповідачка приносить їй їжу в пластиковому посуді в обід та ввечері до калитки будинку. Вона колись зателефонувала відповідачці та сказала їй, що у ОСОБА_4 безпорядок і вона її не слухається. Відповідачка прибігла до будинку та почала кричати на дитину, а та дуже плакала та казала, що краще б її, ОСОБА_4 , не було. Вона хвилюється за життя дівчинки, але не бажає її виховувати, бо їй вже майже 82 роки. Вона хоче, щоб відповідачка забрала свою дитину та сама виховувала свою дочку. ОСОБА_9 має у власності 1/4 частку чотирикімнатної квартири, в якій мешкали її мати, вітчим. Після смерті матері відповідачки там мешкав вітчим, а після його смерті у цій квартирі ніхто не мешкає і в цьому житловому приміщенні відповідачка може зареєструватися разом з дітьми. Крім того, у ОСОБА_4 є батько. Відповідачка мешкає по АДРЕСА_3 у прибудові до гаражу. У вересні 2018 року вона сказала відповідачці та її чоловікові, щоб вони виселялися з її будинку і вони погодилися та виселилися. Вона бажає виписати відповідачку разом з двома її дітьми з будинку, бо хоче продати свій будинок та купити однокімнатну квартиру, бо в неї немає сил утримувати будинок та прибудинкову територію. В ніч з 21 березня на 22 березня 2020 року відповідачку побив свекор і вона прийшла до неї та жила в неї два тижні, поки не відійшла від побоїв, а потім знову з дитиною повернулася проживати до чоловіка. В будинку після цього залишились деякі речі ОСОБА_3 , складені в поліетиленові пакети. Вона сказала, що забере ці речі, як добудує свій будинок. Коли ОСОБА_3 мешкала з своїм чоловіком в її, позивачки, будинку, вони поставили в ньому відеокамери, навіщо їй невідомо, потім примусили її піти жити до времянки. Коли ОСОБА_3 разом з чоловіком почали зривати замки з времянки, де вона мешкала, вона викликала поліцію. У березні 2020 року вона впустила відповідачку до будинку, бо її побиту привели поліцейські і вона пожаліла її. У ОСОБА_3 текла кров, а на другий день «швидка допомога» забрала її до 8-ї лікарні, де її обстежили, і вона повернулася до неї, а її чоловік побив вікно в будинку. ОСОБА_3 в березні 2020 року не вселялися до її будинку на постійне проживання, а знаходилася в будинку тимчасово, поки відходила від побиття. Їй невідомо, чому відповідачка разом з дітьми не вселяється до своєї квартири та не реєструється в ній. Їй невідомо, де бути жити ОСОБА_4 , вона її прабабуся і не може за нею доглядати та виховувати її, бо в дитини є батько та мати, які зобов`язані утримувати свою дитину та забезпечувати її всім необхідним, в тому числі житлом. Чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в середині 2020 року вигнав ОСОБА_4 з будинку, де вони всі мешкали, а тому вона проживає в її, позивачки, будинку. ОСОБА_3 разом з дітьми може зареєструватися та мешкати в квартирі, частка якої належить їй на праві власності.

У вступному слові представник позивачки - адвокат Єсіпова К.В. підтримувала позов ОСОБА_4 та просила його задовольнити. Пояснила суду, що позивачка є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_9 та її діти зареєстровані в цьому будинку, але в ньому не мешкають.

У вступному слові відповідачка ОСОБА_3 позов ОСОБА_4 не визнала, бо не може ніде зареєструватися. Вона має у власності частку квартири. Позивачка, яка є її бабусею, зареєструвала її в будинку по АДРЕСА_1 в 2015 році. В цьому ж році вона вселилася до будинку разом із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В грудні 2015 року до будинку бабусі також вселився її чоловік ОСОБА_6 , який зареєстрований по АДРЕСА_4 . Між ними та бабусею почалися сварки. Позивачка часто викликала працівників поліції. Вони з чоловіком встановили в будинку камери відеонагляду, бо бабуся заявляла в поліції про події, яких насправді не було. Позивачка є її єдиною родичкою. Вона не мешкає в будинку по АДРЕСА_4 з квітня 2020 року, а до цього мешкала в ньому разом з дітьми з 2015 року. Старша дочка ОСОБА_4 , якій 13 років, до цього часту проживає в будинку позивачки, навчається в СШ № 27 з другого класу, ходить до школи з будинку бабусі. Вона мешкає по сусідству в будинку батьків свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_3 та ходить до дочки ОСОБА_4 в будинок бабусі. В будинку АДРЕСА_1 в неї залишилися її речі, одяг і позивачка дозволяє їй заходити до будинку, двері до якого звичайно відкриває дитина. Будинок АДРЕСА_3 , де вона мешкає, знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_14 , який є батьком її чоловіка ОСОБА_6 . Вони з чоловіком будують на цій земельній ділянці свій будинок та мешкають з батьками чоловіка у пристройці до гаражу, де є дві кімнати. У ОСОБА_4 є батько. Позивачка не просила, щоб вона забрала свої речі з її будинку, а просила виписатися з будинку. В будинку АДРЕСА_3 старшій дочці ОСОБА_4 нема де жити, бо вони мешкають в кімнаті, площею 3х3 метра. Дочка ОСОБА_4 боїться батька її чоловіка - ОСОБА_14 , бо він колись побив її, ОСОБА_3 . Між нею та позивачкою дійсно був укладений спадковий договір, але бабуся вирішила його розірвати, коли вона з чоловіком почала там жити.

Вислухавши вступне слово позивачки, її представника, відповідача, а також показання позивачки ОСОБА_4 , яка була допитана як свідок, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності жилою площею не більше 60 кв.м., укладений 11 серпня 1976 року між виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради та ОСОБА_4 та посвідчений Другою дніпродзержинською державною нотаріальної конторою, реєстровий номер 428 (а.с. 9-10), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 11), згідно якої право власності ОСОБА_4 на житловий будинок, загальною площею 77,3 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., зареєстровано 09 жовтня 2006 року на підставі договору про право забудови, реєстр № 428, 11 серпня 1976 року, Друга дніпродзержинська державна нотаріальна контора та акту прийому в експлуатацію, затверджений рішенням виконкому Дніпровської районної ради № 108 від 22 березня 1989 року.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради від 01 вересня 2020 року (а.с. 12), в будинку АДРЕСА_4 зареєстровані: з 25 лютого 1977 року позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 21 вересня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21 вересня 2015 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 14 жовтня 2016 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 , дівоче прізвище якої « ОСОБА_3 », 30 липня 2005 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_16 та змінила прізвище з « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 », після розірвання шлюбу, повторно 18 грудня 2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 30 вересня 2020 року (а.с. 20), Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 30 вересня 2020 року (а.с. 21, 22).

Відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 25, 26), згідно яких батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_16 , а батьком ОСОБА_5 є ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Враховуючи положення частини 3 ст. 3 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_4 належить до сім`ї своїх батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_16 , а малолітня ОСОБА_19 до сім`ї своїх батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 пояснила суду, що вона проживає разом з чоловіком ОСОБА_6 за місцем проживання батьків її чоловіка за адресою: АДРЕСА_3 , де вони будують житловий будинок. Вони з чоловіком та молодшою дочкою ОСОБА_7 мешкають у кімнаті площею 3х3 метри, старшій дочці ОСОБА_7 там нема де жити, тому вона мешкає у будинку позивачки, а вона приносить дитині їжу до будинку позивачки, який знаходиться по сусідству з її, відповідачки, місцем мешкання.

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_4 мешкала в будинку з 06 червня 2015 року. Вказаний факт встановлений судами, в тому числі постановою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 209/3295/18, провадження № 61-1089св20.

Позивачка ОСОБА_4 допитана як свідок надала показання про те, що після реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , чоловік відповідачки також вселився до належного їй, позивачці, будинку по АДРЕСА_4 . В 2016 в них народилася дочка ОСОБА_7 . Відповідачка та її чоловік ображали її, позивачку, вимусили її мешкати у літній кухні, у зв`язку з чим вона зверталася із відповідними заявами до поліції. У вересні 2018 року, на її вимогу, ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_7 виселилися із будинку до батьків ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 , де вони мешкають до теперішнього часу. Старша дочка відповідачки - ОСОБА_4 залишилася мешкати в спірному будинку, але при цьому її вихованням та утриманням займається мати дитини - відповідачка ОСОБА_3 , яка приносить дитині їжу, здійснює догляд за своєю дочкою. Вона, позивачка, є прабабусею ОСОБА_4 , не може та не бажає доглядати за нею і виховувати її, бо у дитини є батьки, які зобов`язані утримувати свою дитину та забезпечувати її всім необхідним, в тому числі житлом.

Те? що відповідачка ОСОБА_3 з вересня 2018 року не мешкає в будинку по АДРЕСА_4 також підтверджується актом про непроживання, складеним головою квартального комітету № 5 Дніпровського району ОСОБА_8 та сусідами позивачки - мешканцями квартального комітету: ОСОБА_21 (будинок АДРЕСА_5 , ОСОБА_22 ( будинок АДРЕСА_6 , ОСОБА_23 (будинок АДРЕСА_7 .

Таким чином, судом встановлено, що вересня 2018 року по теперішній час відповідачка ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 , дочкою ОСОБА_7 , 2016 року народження, мешкає в будинку по АДРЕСА_3 , що знаходиться по сусідству з будинку позивачки, а старша дочка відповідачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає в будинку позивачки, а мати ОСОБА_3 здійснює догляд за нею, матеріально забезпечує її.

Суд не приймає до уваги пояснення відповідачки ОСОБА_3 про те, що вона не мешкає в спірному будинку з квітня 2020 року, бо як було встановлено судом на підставі показань позивачки, допитаної в якості свідка, у квітні 2020 року ОСОБА_3 тимчасово два тижні перебувала в будинку позивачки на час своєї хвороби через побиття її батьком чоловіка, а після одужання повернулася проживати до свого чоловіка в будинок по АДРЕСА_3 , де мешкає до теперішнього часу.

Отже, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 , яка у 2015 році разом із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_4 вселилася в належний позивачці будинок АДРЕСА_5 , як члени сім`ї позивачки, у вересні 2018 року, виселилася із спірного будинку разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 , їх малолітньою дочкою ОСОБА_7 , 2016 року народження, залишивши мешкати у спірному будинку свою старшу дочку ОСОБА_4 , 2007 року народження. Проте, позивачка заперечує проти проживання в її будинку малолітньої ОСОБА_4 , бо вважає, що дитина повинна проживати разом з батьками, які зобов`язані виховувати її, забезпечити житлом.

Суд приймає до увани пояснення ОСОБА_3 про те, що дочка ОСОБА_4 мешкає в будинку позивачки через те, що в будинку по АДРЕСА_3 , де вони мешкають разом з чоловіком та молодшою дочкою ОСОБА_7 , старшій дочці ОСОБА_4 немає місця, а також дитина боїться батька чоловіка, який колись побив її, ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_3 у вересні 2018 року добровільно виконала вимоги власника майна ОСОБА_4 та виселилася з належного позивачці будинку по АДРЕСА_4 разом із членами своєї сім`ї, але не знялася з реєстраційного обліку по спірному будинку разом із своїми дітьми.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно частин 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Враховуючи вказані вище положення ст. 29 ЦК України, суд вважає, що місцем поживання малолітньої ОСОБА_4 , яка є особою, у віці від десяти до чотирнадцяти років, та малолітньої ОСОБА_5 , яка не досягла десяти років, є місце проживання їх батьків або одного з них.

Отже, відповідачка ОСОБА_3 та її малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , з вересня 2018 року не є членами сім`ї позивачки, бо вони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, відповідачка ОСОБА_3 мешкає разом з членами своєї сім`ї в іншому будинку по АДРЕСА_3 , де, як вказала відповідачка, вони з чоловіком будуть житловий будинок.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Проте, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не є членами сім`ї власника будинку ОСОБА_4 , а є членами сім`ї своїх батьків, а тому вони не можуть самостійно, без своїх батьків, користуватися житловим приміщенням нарівні з власником будинку, яким є позивачка ОСОБА_4 .

Як було зазначено вище, відповідачка мешкала, зі згоди позивачки, в будинку по АДРЕСА_4 з 2015 по 2018 рік та залишила будинок на вимогу позивачки. Вказаний будинок був предметом спадкового договору, укладеного 29 листопада 2006 року між позивачкою та ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишено без змін, а касаційна скарга ОСОБА_3 на вказані судові рішення постановою Верховного суду України від 15 вересня 2020 року залишена без задоволення (а.с. 14-18).

Згідно частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як стверджувала позивачка в своєму позові та в судовому засіданні, реєстрація відповідачки ОСОБА_3 та її малолітніх дітей у належному їй житловому будинку, перешкоджає їй скористатися своїм правом розпорядитися власністю, бо вона має намір продати спірний будинок та придбати у власність однокімнатну квартиру .

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, N 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачка ОСОБА_3 та її малолітні діти вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення

Судом встановлено, що відповідачка користувалась спірним будинком під час дії сервітуту, у вересні 2018 року вона виселилася із спірного будинку на вимогу його власника, а рішенням суду від 27 вересня 2018 року було розірвано спадковий договір, укладений між сторонами у справі, отже з того часу припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту.

Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини, суд вважає, що ОСОБА_3 та її малолітні діти втратили право користування житловим приміщенням - будинком по АДРЕСА_4 , власником якого є позивачка ОСОБА_4 , з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.

Зазначене вище узгоджується з правовими позиціями, що викладені у постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 та у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд вважає, що реєстрація відповідачки та її малолітніх дітей у спірному житловому будинку, істотно ущемляє права позивачки, як власника цього житлового приміщення, перешкоджає здійсненню її прав по розпорядженню власністю.

При вирішення цієї справи суд враховує і те, що ОСОБА_3 є власником 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2020 року (а.с 23,-24), що дозволяє їй реалізувати своє право на житло і на реєстрацію місця проживання та свій обов`язок щодо забезпечення права на житло своїх дітей і реєстрацію їх місця проживання, бо, згідно ч. 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Згідно висновку Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Кам`янської міської ради (а.с. 46), ОСОБА_3 , яка є матір`ю малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , який належить батьками її чоловіка. Визнання прав користування житловим приміщенням малолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_4 орган опіки та піклування залишив на вирішення суду.

Враховуючи, що відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку по будинку, де не мешкає з 2018 року, визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування житловим будинком, є належним способом захисту прав позивачки, як власника нерухомого майна.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Визнання відповідачки та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом в будинку по АДРЕСА_4 , є підставою для зняття ОСОБА_3 разом з двома її малолітніми дітьми з реєстрації по вказаному будинку.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням (будинком) та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Повне рішення складено 29 червня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.А. Байбара.