ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4180/21 Справа № 185/4916/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошей

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики грошей. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за Договором позики грошей від 07 сервня 2015 року в розмірі 16000 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою корисить відсотки за користування позикою за договором позики грошей від 07 серпня 2015 року в розмірі 28822,50 грн. Вирішити питання судових витрат (а.с.2-4).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошей задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 07 серпня 2015 року у розмірі 16000 грн., проценти за користування позикою у розмірі 28822 грн. 50 коп., понесені судові витрати по справі, а саме суму сплаченого судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с.55-57).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив, рішення суду змінити в частині стягнення неустойки, зменшивши її розмір з 28822,50 грн. до 8000 грн. (а.с.62-63).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом 1 інстанції встановлено, що 07 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 16000,00 грн., а ОСОБА_2 зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 07 серпня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладання зазначеного договору ОСОБА_2 надав розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 16 000,00 грн. від 07 серпня 2015 року.

Відповідно до п. 4.4 укладеного договору позики грошей, у разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.2) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 5% в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Сума боргу за договором позики грошей від 07 серпня 2015 року у розмірі 16000,00 грн. ОСОБА_2 залишається неповернутою, проценти за користування позикою за період з 07.09.2015 року по 27.05.2016 року складають 28822,50 грн., згідно розрахунку позивача.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконувались умови договору позики, в зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення отриманих відповідачем грошових коштів разом з нарахованими процентами за їх користування.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції.

Рішення суду оскаржується лише в частині суми стягнення відсотків, а тому в іншій частині, рішення суду першої інстанції апеляційним судом не ревізується.

Приймаючи рішення по суті заявленого позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того, у зв`язку з неповерненням грошей у строки, передбачені п. 4.1 договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню проценти за користування позикою в розмірі, передбаченому п. 4.4 договору, а саме 5 % в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Колегія суддів зауважує, що умовами договору сторони погодили, що у разі не повернення відповідачем коштів в обумовлені строки, останній зобов`язується сплатити 5% від суми боргу в день.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частини третя статті 549 ЦК України).

Частиною другою статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту позову та рішення суду, позивач вважав вказані умови договору, як проценти за користування чужими коштами тому і просив стягнути нараховану ним суму саме, як нараховані відсотки у відповідності до ст. 1048 ЦК України і суд першої інстанції з ним погодився і стягнув з відповідача вказану суму саме, як відсотки у відповідності до ст. 1048 ЦК України.

Проте колегія суддів з цим погодитись не може враховуючи наступне.

З аналізу договору позики грошей та вищевказаним норм вбачається, що грошова сума, яку позичальник має сплачувати позикодавцеві за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, фактично є неустойкою (пенею), оскільки вона обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України), а не як визначений договором або законом розмір процентів річних від простроченої суми (стаття 1048 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач у своєму позові та суд у своєму рішенні не вірно визначились з природою вказаних нарахувань.

В апеляційній скарзі, відповідач просив застосувати до спірних правовідносин ч.3 ст. 511 ЦК України та зменшити суму неустойки до 50% від суми основного боргу.

Статтями 6 та 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, зокрема, що визначення сторонами його умов.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевказані норми права, те, що сторони у договорі від 07 серпня 2015 року (а.с. 5), погодили, що у разі не повернення відповідачем коштів в обумовлені строки, останній зобов`язується сплатити 5% від простроченої суми боргу в день, що фактично є неустойкою, а не відсотками нарахованими у відповідності до ст. 1048 ЦК України, як вважав позивач, враховуючи, що факт невірного визначення позивача природи нарахувань передбачених умовами договору, не є беззаперечною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині та фактично не є виходом за межі позовних вимог, оскільки дані вимоги було заявлено позивачем, проте, позивач невірно визначився з природою вказаних нарахувань, а також, з метою захисту порушеного права позивача та з урахуванням ч. 3 ст. 511 ЦК України на яку посилається відповідач, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення 16 000 грн., як неустойки.

З урахуванням викладеного рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі 28822 грн. 50 коп., з прийняттям нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 16000 грн. неустойки за договором позики грошей.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами не підлягають зміні.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2020 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проценти за користування позикою за договором позики грошей від 07 серпня 2015 року у розмірі 28822 (двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять дві) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , неустойку за договором позики грошей від 07 серпня 2015 року у розмірі 16000 (шістнадцять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: