Справа № 354/918/19
Провадження № 22-ц/4808/969/21
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т. Л.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.

секретаря Пацаган В.В.

за участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Лейбюка В.П.

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду від 31 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Ваврійчук Т.Л. у м. Яремче, у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

21.10.2019 року АТ КБ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06.07.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 42-32/350, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит у розмірі 100000 грн зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення до 05.07.2022 року. У зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість за кредитом, яка була стягнута з нього згідно із рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року у сумі 69824,71 грн.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 17.03.2019 року заборгованість позивача перед банком становить 72746,89 грн, з яких: 7947,76 грн - заборгованість за ставкою 3% річних на тіло кредиту; 992,20 грн - заборгованість за ставкою 3% річних на відсотки за користування кредитом; 56357,56 грн - розмір інфляційних втрат за кредитом; 7449,37 грн - розмір інфляційних втрат за відсотками.

Із урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача вказані грошові кошти та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00 грн.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2019 року замінено позивача у даній справі Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2021 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 три відсотки річних за період з 21 жовтня 2016 року по 14 вересня 2018 року у розмірі 3453,20 грн та інфляційні втрати за період з 21 жовтня 2016 року по 14 вересня 2018 року у розмірі 13628,67 грн, а також судові витрати у розмірі 451,07 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вказує, що у вересні 2018 року ним повністю виконано рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 42-32/350 від 06.07.2007 року, а відтак правовідносини за вказаним кредитним договором повністю припинилися належними виконанням. Враховуючи наведене, вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України, оскільки банк передчасно із власної ініціативи порушив умови та строки кредитного договору. Разом з тим, зазначає, що до правовідносин з приводу виконання судових рішень не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, беручи до уваги те, що на час звернення банку із даним позовом між ними припинилися будь-які правовідносини, суд першої інстанції помилково керувався умовами зміненого банком кредитного договору та застосував відповідальність за невстановлене прострочення, застосовуючи ст. 625 ЦК України, апелянт просить скасувати рішення суду в частині стягнення із нього трьох відсотків річних за період з 21 жовтня 2016 року по 14 вересня 2018 року у розмірі 3453,20 грн та інфляційних втрат за період з 21 жовтня 2016 року по 14 вересня 2018 року у розмірі 13628,67 грн.В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути із позивача в його користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали, просили її задоволити.

Представник позивача скаргу не визнав, просив її відхилити за безпідставністю.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 06 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та акціонерне товариство «Укрсоцбанк», і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 42-32/350, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит у формі відновлювальної лінії (окремими траншами) зі сплатою 16% річних та комісій, в розмірі і в порядку, визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, в межах максимального ліміту заборгованості до 100000 грн, з графіком змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим строком повернення заборгованості за кредитом до 05.07.2022 року.

Згідно із п. 1.3. договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього договору іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку житловий будинок площею 74 кв.м та земельну ділянку, що знаходиться в с. Микуличин, ур. Велика Голиця Івано-Франківської області, площею 0,14 га, іпотечною вартістю 202000 грн.

П. 2.4. договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в передостанній робочий день поточного місяця за період з передостаннього робочого дня попереднього місяця по день, що передує двом останнім робочим днем поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно із пунктом 2.5. договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти.

У відповідності до вимог п.п. 3.3.7, 3.3.8 та 4.5 кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, а також на вимогу банку сплачувати можливі неустойку, штраф і пеню.

Пунктом 3.3.10 договору передбачено обов`язок позичальника достроково повернути наявну заборгованість за кредитом та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 3.2.3, 2.12.3, 4.4., 5.4 договору.

У відповідності до п. 4.3 договору у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2-3.3.13 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, визначеного п. 1.1.1 цього договору за кожний випадок.

У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2-3.3.6, 3.3.10-3.3.12 цього договору, порушення майновим поручителем умов договору, визначеного п. 1.3, протягом більше ніж п`ять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) - п. 4.5 договору (а.с. 5-12).

Згідно додаткової угоди № 1 від 01.07.2008 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, сторони домовилися з 01 липня 2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 18,0 процентів річних. Інші умови договору залишити незмінними (а.с. 13).

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 42-32/350 від 06.07.2007 в розмірі 69824,71 та 698,25 грн судових витрат (а.с. 14-15).

На виконання зазначеного рішення, Яремчанським міським судом Івано-Франківської області 21 квітня 2016 року видано виконавчий лист (а.с.41).

Постановою головного державного виконавця Яремчанського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 21.09.2018 року виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, закінчено у зв`язку з тим, що боржником сплачено борг в повному обсязі (а.с. 44).

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2019 року замінено позивача у даній справі Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с. 81).

Рішення суду оскаржується відповідачем щодо стягнення із нього 3% річних за період з 21 жовтня 2016 року по 14 вересня 2018 року у сумі 3453,20 грн та інфляційних втрат за вказаний період часу у розмірі 13628,67 грн, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 42-32/350 від 06.07.2007 року, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України переглядається судом в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, відхиливши доводи позивача про поновлення такого строку та дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення банку до суду з позовом, тобто за період з 21.10.2016 року до 14.09.2018 року.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст.. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст.. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року, відповідно до якого йому було надано кредит строком до 05.07.2022 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення.

Таким чином, з ухваленням судом у 2014 році рішення про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання, тобто до 14.09.2018 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до 14.09.2018 року.

Апеляційний суд не знаходить обґрунтованими доводи апелянта щодо неможливості застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України внаслідок припинення зобов`язання, оскільки внаслідок несвоєчасної сплати грошового зобов`язання, що виникло внаслідок невиконання судового рішення, банк має право на отримання компенсації в порядку наведеної норми, однак, як правильно встановив суд першої інстанції, в межах строку позовної давності та до повного погашення боргу, тобто до 14.09.18 року.

З доводами апелянта щодо того, що в силу виконання судового рішення застосуванню підлягають норми Закону України «Про виконавче провадження», які не передбачають будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання такого рішення, апеляційний суд не погоджується, оскільки стадія виконання судового рішення не впливає на застосування норми ст. 625 ЦК України, оскільки мова йде про несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.

В частині визначення та розрахунку сум до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат сторона не апелює, тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Беручи до уваги викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.06.2021 року.

Суддя-доповідач Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Горейко М.Д.