Справа №443/1124/19
Провадження №2/443/444/21
РІШЕННЯ

іменем України

25 червня 2021 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І,

провів у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житло , -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати ОСОБА_2 , особою, яка втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Обгрунтування позиції сторін

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 покликається на те, що 05.12.2013 у с. Межиріччя Жидачівського району Львівської області він купив житловий будинок АДРЕСА_1 , про що свідчить ксерокопія Договору купівлі-продажу житлового будинку. 04.02.2014 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб в смт. Розділ Миколаївського району Львівської області. Після одруження відповідачка переїхала жити до нього в с. Межиріччя, тобто у куплений ним до шлюбу житловий будинок де він її прописав. З березня 2017 року відповідачка за адресою реєстрації не проживає, а проживає у своїх батьків в смт. Розділ Миколаївського району Львівської області. 11.12.2017 шлюб між сторонами у справі був розірваний та після розірвання шлюбу суд відновив відповідачці дошлюбне прізвище ОСОБА_3 . Про те, що на даний час відповідачка дійсно у його будинку не проживає, свідчать Акти, складені комісією сільської ради. Так, 09.07.2018, 04.09.2018 та 31.01.2019 комісіями Зарічанської сільської ради в присутності сусідів було складено Акти про те, що відповідачка, у житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає з березня 2017 року. Таким чином, станом на дату звернення до суду відповідачка у його житловому будинку не проживає 2 роки і 6 місяців, а тому втратила право на користування спірним житловим будинко.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 01.10.2020 у позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а справу призначено до відкритого підготовчого засідання на 21.01.2021.

21.01.2021 підготовче засідання відкладено на 09.04.2021 у зв`язку із неявкою відповідачки.

Ухвалою суду від 09.04.2021 у справі закрито підготовче засідання, а справу призначено до судового розгляду по суті на 25.06.2021.

Розгляд справи по суті відбувся 25.06.2021 за відсутності сторін.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. /а.с.53/.

Відповідачка, ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, уточнені позовні вимоги визнає.

Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Частинами 1 та 4 статті 206 ЦПК встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах в підготовчому судовому засіданні тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14034692 від 05.12.2013, серія ЕАА №301652. /а.с.8/.

Згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11.12.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. ОСОБА_4 відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_3 . Рішення суду набрало законної сили 15.01.2018. /а.с.5/

Також з долученої до матеріалів справи будинкової книги встановлено, що з вищевказаному будинку відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання. Факт реєстрації відповідачки за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від 07.09.2020./а.с. 9, 21/.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 09.07.2018 № 167, акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 04.09.2018 № 206 та акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 31.01.2019 № 26 ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 не проживає з березня 2017 року. /а.с. 11-13/.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За змістом ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 з 2017 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з будинком не підтримує, в будинку немає її майна, жодних особистих речей.

Будь-яких даних про те, що відповідачка не проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з поважних причин судом не встановлено.

На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, відповідачка проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 , відтак, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житло задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Р.Г. Равлінко