Ухвала

Іменем України

24 червня 2021 року

м. Київ

справа № 487/5603/20

провадження № 61-9968ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Онищенко Лілією Вадимівною, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, в якому, зокрема, просила визнати спільним майном подружжя та розподілити квартиру АДРЕСА_1 .

Одночасно з позовною заявою, ОСОБА_2 звернулась з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири до набрання рішенням законної сили (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, будь-якого іншого обтяження та інше).

В обґрунтування заяви посилалась на те, що починаючи з червня 1999 року по серпень 2001 року вони з відповідачем проживали разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. 11 серпня 2001 року між ними укладено шлюб, який розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2013 року. За час спільного проживання за спільні кошти вони придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Chevrolet модель lacetti NF 35», державний номерний знак НОМЕР_1 , який відповідач продав без її згоди.

Оскільки на теперішній час між сторонами існує спір та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, просила про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, заяву ОСОБА_2 задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 .

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача у разі задоволення позову, такий спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Онищенко Л. В., на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, а також, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Онищенко Л. В., на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року необхідно відмовити з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв'язку зі статтями 151, 152, 153 ЦПК України: «З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову» (абзац п'ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивачів до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, в якому, зокрема просила визнати спільним майном подружжя, а також розподілити квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач, посилаючись на те, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя та відповідач може розпорядитися спірною квартирою до ухвалення рішення у даній справі по суті.

Згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2001 року, який розірвано вказаним судовим рішенням 26 листопада 2013 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 10 квітня 2001 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , останній є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо проживання у спірній квартирі позивача та неповнолітньої дитини сторін, які на теперішній час мешкають у цій квартирі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач заявила вимогу про поділ спільного майна, яке за її вимогами, є спільним майном подружжя. При цьому зазначала, що транспортний засіб, який є спірним майном, відповідач без її згоди продав, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про поділ майна.

Наведене вище свідчать про те, що існує реальна загроза відчуження спірної квартири її власником, що може утруднити в майбутньому виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача.

Негативним наслідком неналежного забезпечення позову при поділі майна є можливість реалізації спірної нерухомості під час вирішення спору, що призведе до затягування розгляду справи, оскільки виникає необхідність залучати до участі у справі нових власників та пред`являти додаткові позовні вимоги.

З огляду на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання судового рішення за даним позовом в майбутньому у разі відчуження спірної квартири, Верховний Суд погоджується із заходами забезпечення позову, обраними судами попередніх інстанцій.

Вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру є достатнім, розумним, співмірним та адекватним заходом і не порушує збалансованості інтересів сторін, створить належні умови для виконання в подальшому можливого рішення суду у справі, а також ефективного захисту і поновлення порушених прав заявника.

Враховуючи вищевикладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Онищенко Л. В., на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року слід відмовити з підстав, встановлених частиною четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Онищенко Лілією Вадимівною, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко