ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/921/20Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/817/230/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін цивільну справу № 594/921/20 за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2020 року, постановленого суддею Губіш О. А. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», в особі представника Лазепки Валентина Ігоровича, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», в особі представника Лазепки В.І., звернувся до суду з позов до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 96568, 52 грн. В обґрунтування позову зазначає про те, що 30 травня 2017 року між ТзОВ «Веллфін» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики № 198267, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 3000 грн. строком на 17 днів до 16 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом. Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, ТзОВ «Веллфін» просить стягнути на його користь з відповідача 96568, 52 грн. заборгованості за договором позики, а також судовий збір в розмірі 2102 грн.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Веллфін» 3969 грн. 00 коп. заборгованості за договором позики №198267 від 30 травня 2017 року та судові витрати по справі в сумі 2102 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ "Веллфін", в особі представника Лазепки В. І., подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення місцевого суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ТОВ "Веллфін" задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач свої зобов`язання за договором позики порушив, внаслідок чого станом на 17 червня 2020 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним договором позики та всіма нарахованими відсотками згідно нього становить 96568 грн. 52 коп., що включає в себе: заборгованість за основною сумою: 2472,50 грн.; заборгованість за відсотками: 49843,13 грн.; заборгованість за простроченими відсотками: 44252,89 грн.

Вказує, що відповідач, підписавши Договір позики, погодився повністю з усіма його умовами, зобов`язаний був їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку на умовах, що чітко визначені в розділі 1 Договору позики, погоджені та підписні між обома сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , не заперечуючи факту укладення між ТОВ "Веллфін" та нею договору про надання кредитних коштів, просить апеляційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2020 року - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Вказує, що фінансовою установою ТОВ "Веллфін" ОСОБА_1 надано відсотковий кредит, як фізичній особі, яка захищається ЗУ "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року №1023.

З посиланням на постанову ВС від 07 жовтня 2020 року ВС у справі №132/1006/19 зазначає, що у відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 18 цього Закону несправедливим є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язання за договором.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Задовільняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, встановивши факт укладення договору позики №198267 від 30 травня 2017 року між ТОВ "Веллфін" та ОСОБА_1 , виходив з того, що нарахування передбачених договором відсотків за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Оскільки термін вказаного договору складав 17 днів, тому і сума відсотків, нарахованих згідно вимог договору, складає 969 грн.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 30 травня 2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики № 198267 в електронній формі, відповідно до умов якого ТзОВ «ВЕЛЛФІН» надає відповідачу грошові кошти в сумі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 17 днів до 16 червня 2017 року.

Факт укладення договору №198267 від 30 травня 2017 року між ТОВ "Веллфін" та ОСОБА_1 судом першої інстанції встановлений та сторонами не заперечується, а тому в цій частині рішення суду не перевіряється.

Згідно з наданою ТОВ «ВЕЛЛФІН» довідкою щодо заборгованості за договором №198267 від 30 травня 2017 року, станом на 17 червня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість за договором позики у розмірі 96568, 52 грн., яка складається з 2472, 50 грн. - заборгованість за основною сумою позики; 49843, 13 грн. - заборгованість за відсотками; 44252, 89 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Пунктом 1.3 вказаного договору позики встановлено, що позика надається строком на 17 днів.

Пунктом 1.5.1. передбачено, що протягом строку позики, встановленого п. 1.3. договору, розмір основних процентів складає - 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього договору.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки розрахунку сума до сплати процентів становить 969 грн., тобто сума відсотків, нарахованих за 17 днів користування кредитними коштами.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення із відповідача саме 3969 грн., тобто 3000 грн суми позики, та 969 грн. нарахованих відсотків за період кредитування.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував усіх норм права та не стягнув із відповідача на його користь наявну заборгованість за відсотками 49843,13 грн. та за простроченими відсотками - 44252,89 грн, оскільки вона виникла поза межами погодженими сторонами договору позики строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, позикодавець ТОВ "Веллфін" відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ч.3 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" - залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2020 року - залишити без зміни.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ч.3 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді