Справа № 464/2219/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Зими І.Є.

при секретарі Вітрук В.О.

з участю представника позивача Голощук В.І.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

24.04.2020р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до Сихівського районного суду м. Львова з вищевказаним позовом. 09.06.2020 р. матеріали справи поступили на розгляд до Шевченківського райсуду м. Львова на підставі ухвали від 12.05.2020 р. про скерування справи для розгляду за територіальною підсудністю. Остаточно уточнивши вимоги позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014р. по 31.04.2019р. в розмірі 24 227,80 грн., інфляційні втрати - 4543,68 грн., 3 % річних - 1223,08 грн., а всього 29 994,56 грн. та судові витрати.

Зазначає, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, тобто виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності.

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З 01.07.2014р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вказаною адресою вказаним особам був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості вказаних послуг.

Однак останні належним чином і вчасно не оплачували вартість наданих послуг, внаслідок чого у них в період з 01.07.2014р. по 31.04.2019р. перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилась вищевказана заборгованість, загальною сумою 29 994,56 грн.

23.09.2019р. Сихівським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» основного боргу в розмірі 24227,80 грн., інфляційних нарахувань - 543,68 грн., 3% річних - 1223,08 гри., та 192,10 грн. судового збору. 22.11.2019р. вказаний судовий наказ скасовано цим же судом.

Таким чином, вважає, що неправомірні дії боржників призвели до порушення майнових прав та законних інтересів ЛМКП «Львівтеплоенерго», внаслідок чого змушене звернутись до суду.

Провадження у справі відкрито 10.06.2020р.

02.09.2020р. відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» в повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що він не проживає по АДРЕСА_2 , а мешкає за іншою адресою у АДРЕСА_3 , де і користується комунальними послугами, за які здійснює оплату. Вважає, позивачем не доведено той факт, що саме він користувався зазначеними послугами, жодних документально оформлених правовідносин між ними не існує, договору з ЛМКП «Львівтеплоенерго» він не укладав, рахунків за надані послуги ніколи не отримував. Про існування заборгованості відповідач дізнався лише після видачі судового наказу від 23.09.2019р. Жодних інших повідомлень від ЛМКП «Львівтеплоенерго» про наявність боргу він не отримував. Також відповідач вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності звернення до суду, адже позивач просить стягнути заборгованість, починаючи з 2014 року.

10.09.2020р. від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог та відповідь на відзив. Зазначає, що у зв`язку зі смертю співвласника квартири ОСОБА_2 , просить виключити її з числа відповідачів, залишивши вимоги лише до ОСОБА_1 , що є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також зазначив, що твердження відповідача про недоведеність заборгованості спростовується тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , і саме він має утримувати своє житло і оплачувати комунальні послуги. За вказаною адресою ЛМКП «Львівтеплоенерго», як теплопостачальною організацією було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з метою їх оплати. А договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води, тощо, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, є договором приєднання, умови якого встановлені ЛМКП «Львівтеплоенерго», та до якого споживач може лише приєднатись. Такий договір від 01.07.2014р. відповідає вимогам ст. 634 ЦК України і вважається укладеним з ЛМКП «Львівтеплоенерго», що є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води у м. Львові для населення згідно норм Закону України «Про житло-комунальні послуги». В свою чергу відповідач, як власник квартири, до якої надаються такі послуги, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, оскільки чинне законодавство визначає обов`язок для власника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. Твердження відповідача про те, що під час карантину забороняється нарахування штрафів та пені не відповідає дійсності, адже відповідачу було нараховано інфляційні витрати та 3 % річних на суму заборгованості, згідно вимог ст. 625 ЦК України.

05.10.2020р. відповідачем подано заперечення до відповіді на відзив, в якому Гось ОСОБА_4 наполягав на тому, що він не користувався послугами ЛМКП «Львівтеплоенерго», а тому не зоов`язаний оплачувати такі.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року було здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження цивільної справи, у розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з тим, що співвласники квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли. Відтак, виникла необхідність у витребуванні додаткових доказів та вирішенні питання про залучення до участі у справі спадкоємців.

25.01.2021р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» Голощук В.І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зіславшись на обставини та факти, викладені в заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченні, просив у задоволенні такого відмовити за безпідставністю.

Заслухавши учасників судового процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Крім того відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Як встановлено судом та вбачається із витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 164726885 від 24.04.2019р., квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу ОСОБА_1 та його батькам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Із дослідженої в ході судового розгляду копії спадкової справи за № 05/2015 , витребуваної судом вбачається, що батько відповідача, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла і мати відповідача, ОСОБА_2 , по смерті якої було заведено спадкову справу за № 06/2015. Вказані спадкові справи були заведені по заявах ОСОБА_1 , з якими він звернувся до нотаріуса 23.02.2015 р. Відповідно до заповіту від 25.06.2011 р. все належне йому майно ОСОБА_3 заповів своєму синові ОСОБА_1 .

Спадкоємцем першої черги по смерті ОСОБА_2 , крім відповідача була його сестра - ОСОБА_5 , яка 28.06.2015 р. подала до нотаріуса заяву про те, що відмовляється від належної їй частки спадщини, що залишилась по смерті матері у користь сина померлої Гось ОСОБА_6 .

Хоча із матеріалів спадкових справ вбачається, що свідоцтво про право на спадщину по смерті спадкодавців не видавалось, проте, виходячи з вимог ст. 1268 ЦК України , суд вважає , що на даний час відповідач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . Крім того , стаття 1218 ЦК виходить з того, що коли вже спадкоємці прийняли спадщину, то вони набувають не лише прав з управління, користування та розпорядження спадковим майном спадкодавця, але також і зобов`язання щодо цього майна.

Також судом встановлено, позивачем реально надавались послуги з теплопостачання до будинку АДРЕСА_4 , в якому розташована квартира , власником якої є відповідач. Наведене вбачається з представлених позивачем копій актів про включення системи теплопостачання за спірний період . В судовому засіданні відповідач не заперечував дану обставину та вказав, що квартира опалюється. Жодних даних про неналежний температурний режим житла чи звернення до позивача з приводу ненадання послуг суду не представлено. ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вищевказаною адресою, для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості послуг з централізованого опалення та послуги Централізованого постачання гарячої води з метою їх оплати.

Вказане підприємство, згідно Закону України «Про теплопостачання», є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, які регулюються, зокрема, Законом України № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно п.5 ч.2 ст. 7 ЗУ № 2189-VIII, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч.1 ст. 9 ЗУ 2189-VII).

Згідно із ст.ст. 67, 68, ч.1 ст. 162 Житлового кодексу УРСР, власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплоенергію. електроенергію та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 322 ЦК України врегульовано, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 12 ЗУ № 2189-VIII, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Між тим, Верховний суд у постанові від 20.04.2016р. у справі № 6-2951цс15 дійшов висновку, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018р. у справі № 750/12850/16-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019р. у справі № 642/2858/16.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону віл відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на викладене, те, що позивач, являючись співвласником квартири АДРЕСА_1 , де ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавались послуги теплопостачання, не оплачував такі, тому суд вважає підставною вимогу позивача про стягнення з нього заборгованості за вказані комунальні послуги.

Між тим, позивач звернувся до суду з позовом 27 квітня 2020 року та заявив вимогу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.07.2014р. по 31.04.2019р. в сумі 24 227,80 грн., інфляційних витрати в сумі 4543,68 грн., 3 % річних в сумі 1223,08 грн., а всього 29 994,56 грн., згідно з наданим розрахунком.

Разом з цим, позивач вважає, що позовна давність стосовно оплати за постачання теплової енергії, яку відповідачка не вносила, з липня 2014 року, перервалася поданням заяви про видачу судового наказу.

Дійсно 23.09.2019р. Сихівським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» основного боргу в розмірі 24227,80 грн., інфляційних нарахувань - 543,68 грн., 3% річних - 1223,08 гри., та 192,10 грн. судового збору. 22.11.2019р. вказаний судовий наказ скасовано цим же судом.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України).

Однак, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 7 липня 2020 року (справа № № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19) дійшла правового висновку про те, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

За таких обставин, спростовується позиція позивача про переривання строку позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу. Оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до суду з позовом 27.04.2020р., а тому суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за комунальні послуги за період, в межах трирічної позовної давності, а саме з 27.04.2017р. по 31.04.2019р.

Обчислюючи розмір заборгованості, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором».

Як встановлено п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Таким чином, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась щомісяця, тому перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Як зазначалось вище, судом встановлено, що у сторін наявні фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший термін внесення платежів, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відтак, прострочення оплати цих послуг починається з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 07.07.2020р. у справі № № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 125), станом на 31.04.2019р. борг складав 24 227,80 грн., а станом на 27.04.2017р. 12 399,58 грн.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період з 27.04.2017р. по 31.04.2019р. складає 11 828 грн. 22 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (п. 45)).

Розраховуючи три проценти річних, суд враховує, що початок періоду прострочення за кожним щомісячним платежем припадає на 21 число кожного наступного місяця. Відтак, сума заборгованості за відсотками розраховується за формулою: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Таким чином, за період за період з 27.04.2017 року по 31.04.2019 року, відповідно дослідженого судом розрахунку, 3 % річних становить 378 грн. 80 коп.

Що стосується індексу інфляції, то такий розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 916/1883/16 (пункт 43), від 8 травня 2019 року у справі № 904/2156/18, від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18 (пункт 46), від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19 (пункт 23), від 29 квітня 2020 року у справі № 910/1193/19 (пункт 5.2.8), від 18 червня 2020 року у справі № 904/3491/19 (пункт 9.11)).

Тому, відповідно до дослідженого судом розрахунку суми заборгованості, на яку слід нарахувати інфляційні втрати за період з травня 2017 року до квітня 2019 року, сума таких втрат, що має компенсувати відповідач, становить 1 852 грн. 05 коп.

Дійсно, на період дії карантину і протягом 30 днів після його завершення Прикінцевими положеннями Закону від 17 березня 2020 року №530-IX забороняється стягнення неустойки і пені, та припинення надання комунальних послуг на період дії карантину та протягом 30 днів після його відміни. Між тим, в даному випадку заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 27.04.2017 року по 31.04.2019 року у розмірі 11 828 грн. 22 коп., інфляційні витрати у розмірі 1 852 грн. 05 коп. та 3 % річних у розмірі 378 грн. 80 коп., а всього 14 049 грн. 07 коп.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає в користь позивача 2102,00 грн. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 89, 223, 263, 264, 265 ЦПК України, суд ,-

ухвалив:

позов задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ЛМКП « Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 27.04.17 року по 31.04.2019 року у розмірі 11 828 грн. 22 коп., інфляційні витрати у розмірі 1 852 грн. 05 коп. та 3 % річних у розмірі 378 грн. 80 коп., а всього 14 049( чотирнадцять тисяч сорок дев`ять ) грн. 07 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ЛМКП « Львівтеплоенерго» судові витрати у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві ) грн.

В решті вимог відмовити за пропуском строку позовної давності.

Позивач: ЛМКП « Львівтеплоенерго» , м. Львів вул. Д. Апостола, 1, код .

Відповідач : ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 лютого 2021 року.

Суддя І. Є. Зима