Дата документу 23.02.2021 Справа № 333/1020/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/109/21 Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Є.У.№ 333/1020/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Крилової О.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справуза позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» (далі-Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що 27.12.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання кредиту № 316-13-А-07К, згідно з яким ОСОБА_1 були надані у користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 118 700 грн, зі сплатою 13,0% річних з кінцевим терміном повернення 26.12.2014. Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені порукою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що того ж дня між Банком і поручителями були укладені договори поруки № 316-13-А-07112, № 316-13-А-07111, за якими останні зобов`язалися відповідати перед Банком як солідарні з позичальником боржники. Станом на 25.01.2016 заборгованість за кредитним договором становить 337 784,36 грн, із яких 107 147, 96 грн за тілом кредиту, 81 794, 41 грн за відсотками, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 56 103, 86 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 27 552, 63 грн, інфляційні втрати за кредитом 43 716, 37 грн, інфляційні втрати за відсотками 21 469,13 грн.

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 337 784, 36 грн. та відшкодувати судові витрати.

Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 травня 2016 року позов задоволено.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 14 травня 2018 року заочне рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 травня 2016 року скасовано.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 316-13-А-07К від 27.12.2007 в розмірі 337 784,36 грн.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 не виконала умови кредитного договору, станом на 25.01.2016 має заборгованість на суму 337 784,36 грн, яка підлягає стягненню у солідарному порядку з боржника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 на підставі ст.ст.554, 1049, 1054 ЦК України. Вимоги Банку про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 задоволенню не підлягають з підстав припинення поруки останнього у відповідності до ст.559 ч.4 ЦК України, оскільки Банк не пред`явив вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13 липня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк» (т.2, а.с.104-106).

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, справу розглянуто за її відсутності і відсутності відповідача ОСОБА_2 , які належним чином не були повідомлені про час і місце розгляду справи, позовну заяву, повістки про виклик у судове засідання не отримували, що унеможливило подати суду заяву про застосування строків позовної давності. Останній платіж на погашення кредиту позичальником було здійснено 23.04.2009, а з відповідним позовом до суду Банк звернувся 26.02.2016, тобто з пропуском строків позовної давності. Вважає, що судом порушені і вимоги ч.4 ст.559 ЦК України. У договорі поруки, укладеному з ОСОБА_2 , строк дії договору у розумінні ст.251 ЦК України не встановлений, а отже суд мав застосувати норми ч.4 ст.559 ЦК України, згідно з якими порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. За умовами кредитного договору вся заборгованість за кредитом підлягала сплаті до 26.12.2014, з відповідним позовом до суду Банк звернувся тільки у лютому 2016 року, тобто з пропуском встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року ухвала Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2020 року скасована, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги такими, що не ґрунтуються на законі. Банк зазначає, що за умовами кредитного договору кінцевий термін остаточного повернення кредиту 26 грудня 2014 року, Банк звернувся до суду із позовом 29.02.2016, в межах строку позовної давності, а отже вимоги Банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту на суму 107 147, 96 грн і за відсотками на суму 81 794, 41 грн підлягають задоволенню у повному обсязі. Нарахування Банком пені і інфляційних втрат здійснено в межах річного строку позовної давності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Гребнєва І.І., заперечення представника Банку Турчинського М.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконала умови кредитного договору, станом на 25.01.2016 має заборгованість на суму 337 784,36 грн, яка підлягає стягненню у солідарному порядку з боржника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 на підставі ст.ст.554, 1049, 1054 ЦК України.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

За обставинами справи спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею, а також інфляційних втрат після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Так, судом встановлено та зібраними у справі доказами підтверджується, щоміж Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 27.12.2007 був укладений договір про надання кредиту № 316-13-А-07К (т.1, а.с.6-13).

Відповідно до п. 1.1; п.п.1.1.1 кредитного договору ОСОБА_1 було надано у користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в сумі 118 700 грн, зі сплатою 13,0% річних, з кінцевим терміном повернення 26.12.2014. Погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно 27 числа рівними сумами грошових коштів, кожна із яких включає в себе заборгованість за кредитом, процентами, розрахованими за весь строк користування кредитом в сумі 2 171 грн (ануїтетний платіж).

Відповідно до п. 4.1. договору у разі прострочення відповідачем строків сплати відсотків, визначених п. 1.1.1. кредитного договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1. кредитного договору, ОСОБА_1 сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у пері прострочення.

Отже, умовами кредитного договору сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

На забезпечення наданого кредиту 27.12.2007 між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 316-13-А-07112, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором № 316-13-А-0 від 27.12.2007.

Аналогічний договір поруки №316-13-А-07111був укладений між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

Відповідно до п. 3.1.2 вказаних договорів поруки, поручитель зобов`язаний у випадку невиконання позичальником та поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою відповідати перед кредитором як солідарні боржники всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернене стягнення.

Пунктом 5.2 договорів поруки визначено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання стороною взятих на себе зобов`язань.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів, комісії є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти ОСОБА_1 , що не заперечується позичальником, яка зобов`язалася за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 26 грудня 2014 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 26 грудня 2014 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 26 грудня 2014 року позичальник мав, зокрема, повертати Банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 26 грудня 2014 року позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Всупереч умовам кредитного договору вищевказані зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконувалися, зокрема не виконувався графік погашення кредиту, порушувався порядок та строки сплати відсотків.

Станом на 25.01.2016 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед Банком становить 337 784,36 грн, із яких: заборгованість за кредитом 107 147,96 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими станом на 24.01.2016 81 794,41 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту за кожен випадок за період з 25.01.2015 по 24.01.2016 56 103,876 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків за кожен випадок за період з 24.01.2015 по 24.01.2015 27 552,63 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом за період з січня по грудень 2015 43 716,37 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками за період з січня по грудень 2015 21 469,13 грн (том1, а.с.5).

Із наданого банком розрахунку слідує, що останній платіж на погашення заборгованості за тілом кредиту внесено ОСОБА_1 23.04.2009 у розмірі 1 434, 48 грн., на погашення відсотків 19.08.2011 сплачено 5 600 грн., після чого жодного платежу на погашення кредиту позичальником сплачено не було.

Задовольняючи позов і стягуючи з позичальника заборгованість за відсотками і пенею, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів і пені після 26.12.2014 до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позов заявлено Банком з пропуском строку позовної давності. Проте подати заяву про його застосування до ухвалення оскаржуваного рішення вона не мала можливості, оскільки ні копію позовної заяви, ні повістку про виклик у судове засідання вона не отримувала, про час і місце розгляду справи не була обізнана.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини друга та третя статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд установив, що у матеріалах справи відсутні відомості про вжиття судом заходів до належного повідомлення відповідачів про час і місце розгляду справи.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції не встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 , хоча за положенням ч.3 ст.122 ЦПК України (в редакції закону на час відкриття провадження у справі) суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Всі поштові відправлення, що надсилалися ОСОБА_1 і під час першого розгляду справи, і під час перегляду заочного рішення, надсилалися судом за адресою, зазначеною Банком у позовній заяві, поверталися до суду із позначкою «адресат не проживає». Проте, згідно паспорту ОСОБА_1 за зазначеною у позовній заяві адресою вона не проживає з грудня 2010 року, її зареєстрованим місцем проживання булава інша адреса, за якої судові виклики і повідомлення не здійснювалися (т.1, а.с.135-136) .

В заяві про перегляд заочного рішення співвідповідач ОСОБА_3 зазначав суду першої інстанції іншу адресу місця проживання позичальника ОСОБА_1 (т.1, а.с.125), проте за зазначеною в заяві адресою повістки останній судом також не направлялися. Повістки, адресовані відповідачці ОСОБА_2 , повернуті до суду не врученими за закінченням строку зберігання.

Вказані обставини спростовують висновки суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Відтак, суд першої інстанції, не повідомивши відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 належним чином про час і місце розгляду справи, порушив їх право знати про час і місце судових засідань (частину першу статті 8 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

В суді першої інстанції під час перегляду заочного рішення за заявою співвідповідача ОСОБА_3 останній як солідарний з позичальником ОСОБА_1 боржник просив, у тому числі, про застосування строків позовної давності(т.1,а.с.191-198). Вказану заяву суд першої інстанції залишив без уваги, питання щодо дотримання Банком строків позовної давності не обговорив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вказала на те, що не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду справи, а тому не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Вказані доводи відповідача об`єктивно підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Вирішуючи питання про можливість застосування строку позовної давності при перегляді судового рішення, апеляційний суд звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

За змістом ст.12 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суду вважає, що рішенням суду першої інстанцій у цій справі порушено принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача ОСОБА_1 належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідача ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, позов заявлено Банком з пропуском строку позовної давності за вимогами, строк виконання яких настав до 29 лютого 2013 року, у заяві про перегляд заочного рішення і під час його перегляду відповідач ОСОБА_3 просив про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року, вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Згідно розрахунку заборгованості, доданого Банком до позовної заяви, останній платіж на погашення тіла кредиту внесено позичальником 23.04.2009, на погашення відсотків 19.08.2011 (т.1, а.с.5).

За умовами договору остаточний строк повернення кредиту передбачався 26 грудня 2014 року, з відповідним позовом до суду Банк звернувся у лютому 2016 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст.257 ЦПК України, за щомісячними платежами, строк виконання яких настав до 26 лютого 2013 року.

Відповідно до п.п.1.1.1 кредитного договору погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно 27 числа рівними сумами грошових коштів, кожна із яких включає в себе заборгованість за кредитом, процентами, розрахованими за весь строк користування кредитом в сумі 2 171 грн. (ануїтетний платіж).

У детальному розрахунку сукупної вартості кредиту,значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, який є додатком №1 до кредитного договору, міститься графік погашення кредиту із зазначенням складової ануїтетного платежу, зокрема, зазначено, яка сума із внесених 2171 грн. підлягає віднесенню на погашення тіла кредиту, а яка сума на проценти за користування кредитом (т.1, а.с.12).

Банком заявлено вимогу про стягнення заборгованості за кредитом без урахування строків позовної давності, нарахування процентів за користування кредитними коштами і пені здійснено і після закінчення строку кредитування.

З метою з`ясування точного розміру заборгованості за щомісячними платежами за період з 26 лютого 2013 по 26 грудня 2014 ухвалами апеляційного суду від 22 грудня 2020 і від 26 січня 2021 року у Банка витребувані відповідні додаткові письмові докази.

Ухвали апеляційного суду Банком не виконані, точний розрахунок заборгованості в межах строків позовної давності не наданий.

Не надано такого розрахунку і відповідачем ОСОБА_1 і її представниками.

Аналіз зібраних у справі письмових доказів, зокрема, графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору, доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, свідчить про те, що в межах строку позовної давності за період з 28 лютого 2013 року по 26 грудня 2014 року заборгованість за щомісячними платежами за тілом кредиту становить 43 947, 53 грн., за відсотками, нарахованими з 28 лютого 2013 по 26 грудня 2014 року 25 769, 10 грн.

Нарахування Банком процентів за користування кредитним коштами з 27 грудня 2014 року до 24 січня 2016 і пені за порушення кредитного договору за період з 25.01.2015 по 24.01.2016 не ґрунтується на вимогах закону.

Частина друга статті 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, Банком заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат за 2015 рік у розмірі 65 185,49 грн.

Розмір індексу інфляції за 2015 рік за статистичними даними становить 43,3 %.

За 2015 рік інфляційні втрати заборгованості за тілом кредиту становлять 19 029, 28 грн., за відсотками 11 158,02 грн.

Отже, з позичальника ОСОБА_1 на користь Банку підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 43 947, 53 грн., заборгованість за відсотками за період з 28 лютого 2013 по 26 грудня 2014 року у розмірі 25 769, 10 грн., а всього 69 716, 63 грн., а також на підставі ст. 625 ЦПК України інфляційні втрати на тіло кредиту 19029, 28 грн., на відсотки 11 158,02 грн.

Вимоги Банку про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Відповідно до статі 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України ( в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

За умовами кредитного договору повернення кредиту мало відбуватися щомісячними платежами, а кінцевий термін повернення кредиту 26.12.2014.

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до поручителя ОСОБА_2 29.02.2016, отже порука останньої відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України припинилася.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та безпідставно стягнув заборгованість з поручителя ОСОБА_2 .

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про частково задоволення позову і стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції у загальному розмірі 99 903,93 грн. В іншій частині вимоги Банку задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати .

Позов ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 316-13-А-07К від 27.12.2007, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 99 903, 93 грн ( дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот три гривні 93 коп), із яких заборгованість за тілом кредиту 43 947, 53 грн, заборгованість за відсотками 25 769, 10 грн., розмір інфляційних втрат за кредитом 19 029,28грн, розмір інфляційних втрат за відсотками 11 158,02 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: О.В. Крилова

О.М. Кримська