ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 651/349/20 Головуючий у 1-й інстанції Загрунний В.Г.
Номер провадження: 22-ц/819/463/21 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Полікарпової О.М.

суддів: Воронцової Л.П.

Ігнатенко П.Я.

секретар: Литвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області у складі судді Загрунного В.Г. від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою в якій вказала, що 04.11.2008 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Великолепетиського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 37. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Протягом останніх років відношення з відповідачем поступово погіршувались, в результаті чого вони втратили почуття поваги та любові один до одного, між ними зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у сторін різні погляди на сімейне життя. Подружні відносини між сторонами припинилися більше року до дня подання позову і з квітня місяця 2020 року позивач з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача та інтересам їх доньки. Тому вважає за необхідне розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивач також зазначила, що вони з відповідачем в добровільному порядку визначили місце проживання дитини, яка проживає разом з позивачем.

Просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, залишити їй прізвище ОСОБА_4 .

Рішенням Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, районним судом було проігноровано його клопотання про надання строку на примирення, що є істотним порушенням вимог процесуального права. Вказав, що суд при вирішенні спору повинен був врахувати думку відповідача, зважити на наявність малолітньої дитини, що на його думку, є грубим порушенням процесуального законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення - без змін. Зазначила, що жодних спроб на примирення з нею та відновлення сімейних відносин відповідач не вживає, а лише має на меті затягування розгляду питання про розлучення. Зазначила, що збереження сімейних відносин між сторонами неможливе та суперечить інтересам її та дитини.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04.11.2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Великолепетиського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 37, що підтверджено відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не застосував норм закону, передбачених ст. 111 СК України, а саме не вжив заходів, спрямованих на примирення подружжя та не надав строк на примирення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд, з урахуванням усіх фактичних обставин, може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу (більше року) сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.

Хоча в апеляційній скарзі відповідач і зазначив про можливе примирення сторін, але доказів на підтвердження вчинення ним заходів щодо налагодження із позивачем сімейних відносин не надав.

Крім того, з моменту подачі позову про розірвання шлюбу (серпень 2020 року) до ухвалення оскаржуваного рішення суду минуло майже чотири місяці, проте за цей період примирення між сторонами не відбулось.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції також відсутня інформація щодо примирення сторін та можливості збереження сім`ї.

В апеляційній скарзі скаржник не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про помилковість висновків суду щодо неможливості збереження шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 29 червня 2021 року.

Суддя О.М. Полікарпова