Справа № 428/9149/20
Провадження № 2/428/464/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Росінського Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Росінський Олександр Васильович звернувся в інтересах ОСОБА_1 до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним.

В обґрунтування заявлених вимог позивача адвокат Росінський О.В. зазначив, що позивач ОСОБА_1 відповідно до п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 16.02.2017 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»» № 367-ХІV від 25.12.1998 статтю 12 доповнено частиною 5, яка передбачала, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VІІІ розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено, зокрема, пунктом 26, яким передбачено, що окремі положення ряду законів України, в тому числі й Закону № 3551, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 № 223 «Про деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено учасникам бойових дій, серед інших осіб разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 1200 грн. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 року № 170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено учасникам бойових дій, серед інших осіб разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 1265 грн.

На підставі вказаних вище постанов КМУ Управління праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області перераховано кошти для виплати позивачу разову грошову допомогу до 5 травня, зокрема: у 2017 році - 1200 грн., у 2018 році - 1265 грн., а всього 2465 грн.

27.02.2020 рішенням Конституційного Суду України у справі 1-247/2018(3393/18) за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (надалі - Кодекс), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Вказане рішення Конституційного Суду України набрало чинності 27.02.2020. Отже, позивач, як учасник бойових дій упродовж 2017-2019 років мав право згідно із ч. 5 статті 12 та ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, а саме: у 2017 році (1312 грн. х 5 = 6560 грн.), у 2018 році (1452 грн. х 5 = 7260 грн.), у 2019 році (1497 грн. х 5 = 7485 грн.), а всього, за вказаний період мав отримати грошові кошти у розмірі 21305 грн. Тобто ОСОБА_1 недоотримав доходи у вигляді разової грошової допомоги до 5 травня з розрахунку 5 мінімальних пенсій за віком за період з 2017 по 2019 роки, а саме у розмірі 21 305 грн. 3 760 гри. = 17 545 грн.

Діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою Управлінням праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, було порушено право власності позивача, гарантоване ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник позивача вважає, що враховуючи, що шкода була завдана позивачу в результаті прийняття закону, який був визнаний неконституційним і втратив чинність, то потрібно застосувати до спірних правовідносин вимоги п. 3 ст. 152 Конституції України та ст. 1175 ЦК України.

У зв`язку з цим, представник позивача адвокат Росінський О.В звернувся в інтересах ОСОБА_1 до суду та просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним грошові кошти в сумі 17 545 грн. на рахунок позивача.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Росінського О.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

В судове засідання представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

В судове засідання представник третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження у цій справі підлягає закриттю з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 15 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів на справи у публічно-правових спорах поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 686/6775/18.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993.

У преамбулі Закону Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення учасників бойових дій регулюється розділом ІІІ та IV Закону Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)/

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі: інвалідам першої групи - 10 мінімальних пенсій за віком, другої групи - 8 та третьої - 7 мінімальних пенсій за віком відповідно.

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у пункті 20 вказано, що статтю 13 частини 5 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» викладено в наступній редакції: «Щорічно до 05 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі № 1-28/2008 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення, зокрема, пунктів 20-22 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Відповідно до вказаного рішення Конституційного Суду України вказані положення визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 17-1 військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, Прикінцеві та Перехідні положення Розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 8 розділу VI Бюджетного кодексу України також визначено, що Кабінет Міністрів України має право встановлювати розміри соціальних виплат, не визначені законом, в абсолютних сумах у межах бюджетних призначень, встановлених за відповідними бюджетними програмами, до законодавчого врегулювання такого питання.

У 2017 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня для учасників бойових дій здійснюється у розмірі 1200 грн.

У 2018 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня для учасників бойових дій здійснюється у розмірі 1265 грн.

У 2019 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2019 року № 237 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня для учасників бойових дій здійснюється у розмірі 1295 грн.

Норми цих постанов є чинними та неконституційними не визнавалися.

У подальшому, 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України № 3-р/2020 у справі № 1-247/2018/3393/18 за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень пункту 26 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Наведене положення визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, і які підлягають доказуванню (предмет доказування). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Суд не може підміняти підстави та предмет позову, обрані позивачем на захист порушеного права.

Предметом судового розгляду у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст. 152 Конституції України, ст. 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2017-2019 роки у сумі 17 545 грн., яку позивач помилково вважає шкодою, завданою прийняттям закону, визнаного неконституційним.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що спір виник після звільнення позивача з військової служби з питання, яке стосується отримання позивачем грошової допомоги від держави як учасником бойових дій статусу отриманого позивачем внаслідок перебування на публічній службі, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд вважає, що провадження у справі за позовом адвоката Росінського Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 255, 256, 258-260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом адвоката Росінського Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, закрити.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України роз`яснити позивачу, що він має право звернутися з цією позовною заявою до Луганського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя І. С. Посохов