Справа № 487/6776/20
Провадження № 2/487/804/21
РІШЕННЯ

Іменем України

15.06.2021 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Кузьменко В.В. при секретарі Рафальської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Південна Товарна Біржа, про визнання договору дійсним та визнання права спільної часткової власності, -

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій позивачі просять: визнати дійсним договір міни нерухомого майна №1785 від 27 травня 1995 року, зареєстрований на Південній Товарній Біржі; визнати ідеальні частки ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/3 частці за кожним.

В обґрунтування вимог позивачі посилаються на те, що їм стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідність підтвердити її дійсність у судовому порядку, оскільки при оформленні ними договору міни не були виконані вимоги статті 220, статті 657 ЦК України, у частині нотаріального оформлення зазначеної угоди. Позивачі вказують, що договір міни нерухомого майна був виконаний сторонами належним чином, і дотепер не виникало ніяких претензій і спорів щодо предмету договору.

Окрім того, позивачі зазначають, що відповідач по справі, один зі співвласників за договором міни нерухомого майна №1785 від ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим неможливо визначити його частку у праві спільної сумісної власності для визначення складу спадкового майна.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2020 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

04.02.2021 року представник позивача ОСОБА_8 надала суду клопотання про витребування доказів, а саме матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , в якому посилаючись на те, що їй стало відомо, що відповідач, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і спірні правовідносини допускають правонаступництво, з метою залучення до участі у справі правонаступників.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.02.2020 р. було витребувано з Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи після смерті відповідача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13.04.2021 р. представником позивача ОСОБА_8 було подано клопотання про заміну сторони по справі, у зв`язку із тим, що відповідач по справі помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 та заявлено про заміну відповідача належним, який зазначений в матеріалах спадкової справи, як його спадкоємець.

Представник позивачів у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, в якій позовні вимоги визнають у повному обсязі та просять розглядати справу за їх відсутності.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 травня 1995 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір міни нерухомого майна, а саме квартири що належала відповідачам за адресою: АДРЕСА_2 на дві квартири, що належали позивачам, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 у власності ОСОБА_6 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .

Під час укладання договору позивач ОСОБА_2 діяла від свого імені та від імені неповнолітньої на той час доньки ОСОБА_10 .

Згідно із пунктом 4 цього договору грошових розрахунків по даному договору немає. В результаті обміну ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 стали власниками двох квартир, а саме: однокімнатної квартира АДРЕСА_3 . та однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , а ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 набули право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У пункті 8 договору зазначено, що на виконання статті 227 Цивільного кодексу Українидоговір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до пункту 11 договір відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Товарній біржі Миколаївська філія «Українська біржа нерухомості» у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості за № 437 від 06 лютого 1997 року.

На договорі міни нерухомого майна від 05 січня 1999 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації зроблено реєстраційний напис від 10 березня 1997 року за № 17355 та зазначено, що квартира АДРЕСА_5 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 . На вказану квартиру Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт.

04 липня 2008 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_13 , у зв`язку із чим вона змінила прізвище на « ОСОБА_14 », що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним суд зазначає таке.

Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 Постанови ПленумуВерховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України(2004 року)Цивільний кодекс Українизастосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР(в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 241 ЦК Української РСРза договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Стаття 242 ЦК Української РСР визначає, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до статті 224Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСРдоговір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСРвказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від06листопада 2009року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту договору міни нерухомого майна від 06 лютого 1997 року № 437 слідує, що ця угода укладена на Універсальній товарній біржі «Віконт-Т» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».

Відповідно до абз. 3 п. 2Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Цивільний кодекс УРСР, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, було прийнято та він набув чинності у 1963 році. Тоді якЗакон України «Про товарну біржу»прийнятий та набув чинності у 1991 році. Відтак до спірних правовідносин має бути застосовано Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України«Про товарну біржу» від10грудня 1991року №1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За своїм змістом договір № 1785 від 27 травня 1995 року, укладений Південній Товарній Біржі між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_9 з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншого боку, відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ.

Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.

Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачем була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний напис від 02.06.1995 року за № 18233.

Зі змісту договору від 27 травня 1995 року №1785 також слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору міни, а саме ініціатори угоди та учасники передали один одному у власність майно.

На час розгляду справи квартира за адресою: АДРЕСА_2 є зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним та про необхідність їх задоволення.

Що стосується вимог позивач про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , то слід зазначити таке.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до договору міни № 1785 від 27 травня 1995 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_6 набули права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Частина перша статті 355 ЦК України вказує на те, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина друга, третя та четверта статті 355 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Зважаючи на викладене вище суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності позивачів та померлого ОСОБА_6 .

Згідно із приписів статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина перша статті 370 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів наявності домовленості між співвласниками щодо визначення щодо визначення розміру їх часток у праві спільної сумісної власності на зазначену вище квартиру. Тому суд дійшов висновку, що частки позивачів та померлого ОСОБА_6 є рівними та складають по 1/3 на кожного співвласника.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та про необхідність його повного задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями10,258,259,263,264,265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору міни нерухомого майна дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір міни нерухомого майна №1785 від 27 травня 1995 року, зареєстрований на Південній Товарній Біржі, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені і від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_9 з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншого боку згідно якого:

- квартира АДРЕСА_3 перейшла у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- квартира АДРЕСА_4 перейшла у власність ОСОБА_5 ,

- а квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 .

Визначити ідеальні частки ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/3 частці за кожним.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В.В. Кузьменко