ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3962/21 Справа № 191/1068/20 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи тим, що будинок АДРЕСА_1 належить їй, ОСОБА_1 , що підтверджується Договором дарування жилого будинку від 04 вересня 2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Дарувальником будинку виступала її мати, ОСОБА_3 . 30 вересня 1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, місце державної реєстрації: відділ реєстрації актів громадського стану виконкому Синельниківської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області, актовий запис № 240.Від шлюбу мають дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Мають протилежні погляди на шлюб, сім`ю та виховання дітей.17 січня 2020 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідач систематично порушує правила спільного проживання, створює неможливі умови для мешкання інших з ним в одному будинку, а заходи попередження не надали очікуваного результату. Добровільно здійснити зняття з реєстрації місця проживання відповідач відмовляється (у володінні відповідача є особисте нерухоме майно, а саме 1/2 житлового будинку який розташований за адресою АДРЕСА_2 ).

Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (житловим будинком), розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.3-5).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.107-108).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив, рішення суду скасувати та закрити провадження (а.с.114-119).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування жилого будинку від 04 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2654, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 . Даний жилий будинок зареєстровано в Синельниківському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1 та записано в реєстрову книгу за № Д-18, стор.15 за реєстром № 736/4 від 08 жовтня 2001 року.

Згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстровано 30 вересня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області, актовий запис № 240. Після розірвання шлюбу прізвище позивачу залишено « ОСОБА_7 ».

Відповідно до домової книги ОСОБА_2 , 1974 р.н. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26 березня 2004 року.

Згідно копії свідоцтв про народження сторони по справі мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з матір`ю.

Судом встановлено, що на даний час позивач проживає разом з дітьми в будинку своїх батьків, а відповідач в належному позивачу житловому будинку.

Шлюб між сторонами розірвано, сімейне життя припинено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання, спірний житловий будинок має три житлові кімнати, позивач проживає разом з двома малолітніми дітьми різної статі, при цьому вона з дітьми змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітніх дітей, які проживають разом з нею. Відмовляючи в частині позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд зазначив, що саме по собі визнання його таким, що втратив право користування будинком є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Нормами ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду. обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За положеннями ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Водночас слід звернути увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений з інших підстав, передбачених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Суд першої інстанції вірно встанови, що у даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання, спірний житловий будинок має три житлові кімнати, позивач проживає разом з двома малолітніми дітьми різної статі, при цьому вона з дітьми змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітніх дітей, які проживають разом з нею.

Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з якою після розірвання шлюбу залишилися проживати діти, тому відповідач, як колишній член її сім`ї, втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї.

Таким чином, у вказаній справі інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивача, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Отже, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги, що останній користується не чужим майном, а набутим у шлюбі, колегія суддів не може прийняти до уваги, як такі, що не підтверджені належними доводами.

Посилання апелянта на право подати позов про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку є лише припущенням відповідача в майбутньому реалізувати своє право, проте на час розгляду справи в апеляційному суді, таких доказів апелянтом не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: