17 лютого 2021 року м.Суми
Справа №592/8148/20
Провадження № 22-ц/816/200/21
судді Сумського апеляційного суду Ткачук С.С. щодо постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ступак Ірини Володимирівни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -
10 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ШАПЛ» ( далі товариство) про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено факту порушення з боку відповідача вимог законодавства про працю та наявності достатніх підстав для визнання формулювання причини його звільнення неправильним або таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. За недоведеності наявності підстав для зміни формулювання причин звільнення, суд дійшов висновку про безпідставність похідних позовних вимог про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ступак Ірини Володимирівни задоволено частково.

Скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2020 року та прийнято нову постанову.

Визнано незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначених у наказі Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» за № 35-к від 26 травня 2020 року «за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» та змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначених у наказі Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» за № 35-к від 26 травня 2020 року «за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» на «Звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України».

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: у розділі «Відомості про роботу» «Запис №25 від 26 травня 2020 року «звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» - вважати недійсним» та внести новий запис «Звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 43953 грн. 78 коп. (сорок три тисячі дев`ятсот п`ятдесят три гривні сімдесят вісім копійок) вихідної допомоги з відрахуванням необхідних податків та платежів.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 142552 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням необхідних податків та платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 8240 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 1891 грн. 13 коп. компенсації судового збору за подачу позову та 2460 грн. 72 коп. компенсації судового збору за апеляційний перегляд.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції, вказавши, суд не звернув уваги на те, що постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, справа № 592/14817/19, встановлено факт порушення товариством законодавства про працю відносно ОСОБА_1 , а саме: не ознайомлення під підпис з посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку, відсутність доказів про роз`яснення йому трудових прав та обов`язків, у тому числі щодо знаходження робочого місця за місцезнаходженням роботодавця, не повідомлення у встановлений законом двомісячний строк про зміну істотних умов праці, та в подальшому - незаконне звільнення за прогул. Також, у постанові від 14 травня 2020 року, справа № 592/14817/19, апеляційним судом зазначено, що факт не ознайомлення ОСОБА_1 під підпис з наказом про прийняття на роботу встановлено за результатами інспекційного відвідування відповідача управлінням Держпраці у Черкаській області. Крім того, судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було допущено до негайного виконання, однак товариство це рішення суду в добровільному порядку не виконало, чим також допущено порушення трудового законодавства щодо своєчасного поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог щодо зміни формулювання причини звільнення ОСОБА_1 із «за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Також, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість похідних позовних вимог, зокрема, про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України, а також щодо часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Проте, не можу повністю погодитися з висновками колегії суддів апеляційного суду, зокрема в частині зміни судом формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначених у наказі товариства за № 35-к від 26 травня 2020 року про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, на «звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України», стягнення вихідної допомоги за таких обставин.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, справа № 592/14817/19, визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «ШАПЛ» № 91-к від 29 серпня 2019 року «Про звільнення інженера-конструктора ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-конструктора у ТОВ «ШАПЛ» з 12 квітня 2019 року та стягнуто з ТОВ «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2019 року по 14 травня 2020 року в сумі 213829 грн 20 коп (а.с. 10-14).

Отже факт не виконує товариством законодавства про працю під час попереднього звільнення позивача з роботи доведено судовим рішенням.

25 травня 2020 року ОСОБА_1 направив поштою товариству заяву про поновлення на роботі на посаді інженера-конструктора з 12 квітня 2019 року, в якій також просив виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 213829,20 грн (а.с. 17, 20, 21).

Одночасно із заявою про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням ТОВ «ШАПЛ» трудового законодавства, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з дня видачі наказу/розпорядження про поновлення на роботі на посаді інженера-конструктора, а також виплату йому вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку (а.с. 18, 20). Зазначені заяви ОСОБА_1 були отримані ТОВ «ШАПЛ» 26 травня 2020 року (а.с. 21) і наказом Генерального директора товариства № 34-к від 26 травня 2020 року, у зв`язку з необхідністю виконання постанови Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року по справі № 592/14817/19, беручи до уваги заяву ОСОБА_1 про звільнення, скасовано наказ № 91-к від 29 серпня 2019 року «Про звільнення інженера-конструктора ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-конструктора з 12 квітня 2019 року (а.с. 22), а наступним наказом № 35-к від 26 травня 2020 року позивача звільнено з роботи з 26 травня 2020 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 23).

Відповідні записи про поновлення ОСОБА_1 на роботі 26 травня 2020 року та звільнення в цей же день на підставі ст. 38 КЗпП України внесені до його трудової книжки. (а.с. 24-25).

Позивач ОСОБА_1 вважав формулювання причини звільнення у наказі № 35-к від 26 травня 2020 року незаконним і таким, що внесено роботодавцем самовільно.

Під час судового засідання представник товариства підтвердив, що незважаючи на відсутність у наказі про звільнення частини ст. 38 КЗпП, фактично розірвання трудового договору відбулось за частиною 1 даної статті, оскільки позивача було звільнено в день його фактичного поновлення на роботі, які був відсутній на роботі в цей день і тому з боку товариства не було допущено порушення законодавства про працю, отже не було підстав для задоволення його заяви про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП.

Проте, представник товариства не визнавав існування підстав для звільнення позивача на умовах, викладених ним у своїй заяві про звільнення від 25.05.2020р. З приводу відмови у звільнення позивача за ч.3 ст. 38 КЗпП рішення товариством не приймалося.

Згідно з ч. 1ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За умов викладених у частині другій ст. 38 цього Кодексу у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Проте, видаючи оскаржуваний наказ про звільнення, відповідач в порушення вимог ст. 38 КЗпП не зазначив частину статті, на підставі якої було з позивачем розірвано трудовий договір, бо ст. 38 КЗпП України містить дві різні підстави для звільнення працівника, які мають різні юридичні наслідки. Зроблений відповідачем припис в наказі про те, що ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, не можна розцінювати як посилання на конкретну частину даної статті цього Кодексу, оскільки звільнення за частинами, які передбачені у ст. 38 КЗпП відбувається за волевиявленням працівника та за наявності його згоди на це.

Але позивач згоди на його звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП не надав, навпаки просив через не виконання товариством законодавства про працю, що доведено судовим рішення, звільнити його за ч.3 ст.38 цього Кодексу, що доводиться матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, відповідачем всупереч частини 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано до суду першої інстанції беззаперечних доказів, що свідчили б про правові підстави звільнення позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин, апеляційним суд на законних підставах визнав, що фактичне звільнення позивача відбулось без його згоди за ч.1 ст. 38 КЗпП і сам факт розірвання з ним трудового договору на умовах про які він не просив свідчать про порушення його трудових прав, які підлягають захисту, визнав формулювання причини звільнення у наказі № 35-к від 26 травня 2020 року на підставі ст. 38 КЗпП незаконними.

Але задовольняючи вимоги щодо зміни формування причин звільнення «за власним бажанням у зв`язку із не виконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП», апеляційний суд не врахував того, що наказ про звільнення позивача через його не відповідність трудовому законодавству, є розпорядчим документом, який видає роботодавець, як сторона трудового договору у якому формулює умови розірвання трудового договору.

У зв`язку з тим, що у оспорюваному наказі про звільнення позивача відсутні правові підстави розірвання договору, як цього вимагає ст. 38 КЗпП, а на умовах розірвання трудового договору заявлених позивачем товариство не вирішувало і згоди не дає, бо не визнає порушення ним законодавства про працю, зміни до наказу про звільнення щодо визначення частини за якою відбулось фактичне звільнення позивача товариством не проводилися, притому, що в суді їх представник підтвердив, що звільнення проведено за частиною 1 даної статті цього Кодексу при відсутності у позивача згоди на таке звільнення, вважаю, що за таких обставин апеляційний суд не мав право відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП змінювати формулювання причини звільнення позивача викладені у наказі, який взагалі не містить підстав звільнення, як цього вимагає ст.38 КЗпП, чим фактично переклав на суд обов`язки роботодавця, як сторони трудового договору приймати рішення про звільнення працівника шляхом прийняття відповідного розпорядчого документу, в даному випадку наказу.

У такий випадок, суд керуючись ст. 5 ЦПК України з метою захисту порушеного трудового права позивача мав би скасувати наказ про його звільнення, незважаючи на відсутність такої позовної вимог, визнати наявність підстав для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП, які помилково залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Щодо покладення зобов`язання на товариство внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: у розділі «Відомості про роботу» «Запис №25 від 26 травня 2020 року «звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» - вважати недійсним» та внести новий запис «Звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України», вважаю такий спосіб захисту порушеного права не є належним, оскільки зміни до трудової книжки врегульовані пунктом 2.10 діючої Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту України N 58 від 29.07.1993 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за N 110, і підлягає вирішенню за існуючим порядок ведення трудових книжок.

Крім того, як визначено у ч.3 ст. 235 КЗпП якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Позивач ні у позові, ні його представник в судовому засіданні не вказували, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало йому подальшому працевлаштуванню.

Оскільки вважаю, що відсутні підстави для зміни формулювання підстав звільнення позивача у наказі про його звільнення, то його вимоги щодо виплати йому вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП є передчасними, оскільки похідні від вирішення питання про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП.

Відсутність підстав для стягнення виплати вихідної допомоги на час ухвалення апеляційним судом судового рішення впливає на застосування статтей 116,117 КЗпП щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зазначених позовних вимог підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові.

В частині відшкодування позивачу моральної шкоди внаслідок невірного формулювання причини його звільнення у наказі про звільнення з висновками апеляційного суду погоджуюся.

Суддя Сумського апеляційного суду С.С. Ткачук