ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року м. Чернівці Справа № 723/1691/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

скаржник/стягувач: ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються: державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

при розгляді справи за апеляційною скаргою Центрального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі начальника відділу Лисенка Дмитра Борисовича на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2021 року, постановлену під головуванням судді Дедик Н.П., -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року Ткаченко О.Ю. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання, в якій просив:

- визнати дії головного державного виконавця Добридкіна С.А. Центрального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що полягають у невинесенні постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа, та ненадіслані документів виконавчого провадження стягувачу ОСОБА_1 ;

- стягнути з Центрального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) судові витрати.

Вказував, що 28.12.2020 року стягувачем ОСОБА_1 направлено заяву про примусове виконання рішення від 27.12.2020 року до Центрального відділу ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з проханням прийняти до виконання виконавчі листи Чернівецького апеляційного суду від 21.09.2020 року та 20.10.2020 року, оригінали яких були долучені до заяви.

Провадження №22-ц/822/627/21

За розглядом заяви про примусове виконання рішення від 27.12.2020 року головний державний виконавець Добридкін С.А. Центрального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) направив стягувачу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, а саме від 21.09.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7300 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Що стосується іншого виконавчого документа Чернівецького апеляційного суду від 20.10.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, то жодних відомостей стягувачу не надходило, у зв`язку з чим просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо невинесення постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа та ненадіслані документів виконавчого провадження стягувачу ОСОБА_1 за виконавчим листом №723/1691/19 від 20.10.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.

В поданій на ухвалу суду першої інстанції апеляційній скарзі апелянт вказує на її незаконність, необґрунтованість та порушення норм матеріального і процесуального права. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні скарги.

В обґрунтування скарги зазначає, що 08.01.2021 року керуючись п.10 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено повідомлення №64050042 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку із пред`явленням виконавчого документа не за місцем виконання, оскільки відповідно до виконавчого документа боржник проживає за адресою АДРЕСА_1 , що не відноситься до зони діяльності Центрального ВДВС у місті Дніпрі.

Зазначене повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання разом із виконавчим документом було направлено на адресу останнього та вручено йому особисто, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта», додає докази надсилання та вручення до апеляційної скарги.

30 червня 2021 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представника скаржника ОСОБА_3 , в яких останній окрім надання пояснень по суті спору, вказує, що апеляційний суд в силу п.2 ч.1 ст.362 ЦПК України закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Зазначає, що начальник відділу Лисенко Д.Б. не мав права підписувати апеляційну скаргу, оскільки матеріали справи не містять документи, що посвідчують повноваження останнього на звернення до апеляційного суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, ухвала суду таким вимогам відповідає.

Ухвала суду мотивована тим, що Центральним відділенням ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не спростовано доводів скарги, так як суду не надано матеріалів виконавчого провадження чи рішень у формі постанов, повідомлень чи інших процесуальних документів, прийнятих щодо виконавчого документу від 20.10.2020 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн, та доказів їх надіслання стягувачу.

З наведеним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Визнаючи повноваження начальника відділу ДВС Лисенка В.Б. як особи, уповноваженої на підписання апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

В силу абзаців 2 та 3 ч.3 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п.9 Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 20.04.2016 № 1183/5, начальник Відділу, крім іншого: очолює Відділ, здійснює керівництво його діяльністю, організовує роботу Відділу, представляє Відділ у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами, організаціями та підзвітний перед начальником міжрегіонального управління юстиції та відповідним Управлінням за організацію та результати діяльності Відділу; здійснює контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями; виконує рішення і здійснює інші дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»; розглядає скарги на дії (бездіяльність) державних виконавців; здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Аналіз зазначених норм дає можливість прийти до висновку, що начальник відділу наділений контролем відносно підпорядкованого йому державного виконавця щодо належності здійснення ним процесуальних дій, пов`язаних із виконанням виконавчих документів, які перебувають в провадженні останнього. Реагування на пред`явлені судові заяви та скарги в рамках виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні у державного виконавця, охоплюються також процесуальними повноваженнями державного виконавця, і у випадку, якщо останній належним чином не вчиняє такі дії, начальник відділу може спонукати та/або самостійно в рамках здійснення контролю вчиняти дії, що запобігають настанню негативних наслідків для відділу, в штаті якого знаходиться державний виконавець.

Так, представником скаржника не спростовано, що підписант апеляційної скарги не внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як керівник Центрального відділу ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а також що набрання судовим рішенням законної сили щодо бездіяльності та/або незаконних дій державного виконавця не впливає на настання негативних наслідків для відділу, інтереси якого представляє його начальник Лисенко Д.Б., зокрема по сплаті судових витрат.

По суті оскарженої ухвали колегія суддів відмічає наступне.

Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин 1-3 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ч.1 ст.13 ЗУ «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Вимогами частини 1, пунктів 1, 5 ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Згідно п.1 ч.1, ч.5 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною 1 ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що згідно рішення Чернівецького апеляційного суду від 20.10.2020 року Сторожинецьким районним судом був виданий виконавчий лист у справі №723/1961/19 від 23.12.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн (а.с.8).

У заяві від 27.12.2020 року про примусове виконання рішення стягувач ОСОБА_1 клопотала про прийняття до виконання виконавчих листів Чернівецького апеляційного суду від 21.09.2020 року та 20.10.2020 року у справі 723/1691/19, виданих 23.12.2020 року Сторожинецьким районним судом Чернівецької області. До заяви було додано наступні додатки: оригінали виконавчих листів від 21.09.2020 року та 20.10.2020 року, договір, ордер, свідоцтво (а.с.7-10).

Виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 300 грн витрат на професійну правничу допомогу був повернутий стягувачу згідно повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 08.01.2021 року №822 (а.с.12-13).

Однак, що стосується виконавчого листа про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, то головним державним виконавцем не було надано жодної відповіді стягувачу, у зв`язку з чим остання звернулася до суду за захистом порушеного права.

На спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до скарги були надані докази, однак колегія суддів не вбачає підстав для їх прийняття на стадії апеляційного перегляду та надання оцінки виходячи з наступного.

Так, у п.6 ч.2 ст.356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п.6 ч.2 ст.356, частин 1-3 ст.367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч.1 ст.44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17.

За наведеного колегія вважає, що додані до апеляційної скарги письмові докази у урахуванням диспозитивності цивільного процесу не підлягають оцінці, оскільки не були подані в суді першої інстанції, що позбавило суд надати їм належну оцінку.

Обґрунтувань та виняткових обставин щодо неможливості подання наведених доказів в суді першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначено, клопотань з боку апелянта не надходило, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає, що сумлінно користуючись своїми процесуальними правами апелянт як керівник особи, бездіяльність якої оскаржувалася, та і сама ця особа мали змогу надати в суді першої інстанції додані до апеляційної скарги письмові докази, однак наведеного не зробили.

В силу ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам на момент розгляду справи, дав правильну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Відповідно до ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 447 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі начальника відділу Лисенка Дмитра Борисовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/