Єдиний унікальний номер справи 484/5435/
Провадження 22-ц/812/265/21 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участі:

відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 24 листопада 2020 року о 12 годині 56 хвилин, в приміщенні того ж суду під головуванням судді Шикері І. А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2019 року ОСОБА_3 пред`явила до ОСОБА_1 позов про розподіл спільного майна подружжя, який обґрунтовувала наступним.

27 вересня 1997 року вона та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований відділом РАГС у м. Первомайську Миколаївської області за реєстровим номером 407.

Від даного шлюбу вони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2015 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який за її заявою, ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року, залишений без розгляду. В подальшому шлюб було розірвано.

За час шлюбу, ними, за спільні кошти, у спільну сумісну власність набуто майно, а саме:

-автомобіль марки «FORD Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 р/в;

-житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Оскільки стосовно розподілу вказаного майна вони не можуть дійти згоди, просила зробити розподіл за судовим рішенням, визнавши за нею право власності на Ѕ житлового будинку, а автомобіль залишити у власності відповідача, сплативши їй Ѕ вартості її частки в зазначеному майні.

В подальшому ОСОБА_3 збільшила свої позовні вимоги, окрім зазначеного вище, просила виділити їй у власність:

-диван розкладний «Крапля», вартістю 2000 грн.;

-шафу кутову 2200х1200х06, вартістю 2500 грн.;

-стіл письмовий навчальний, вартістю 500 грн.;

- холодильник «LG», вартістю 3600 грн.;

-духову шафу «Piramida», вартістю 2000 грн.

Відповідачу залишити:

-диван кутовий розкладний, вартістю 4000 грн.;

-шафу-купе 2400х0,6, вартістю 2500грн.;

-кухонну стінку 4400х1,200х0,6, вартістю 15000 грн.;

-набір дитячих меблів «Юніор», вартістю 1000 грн.;

- телевізор «LG», вартістю 500 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію, в сумі 11 880 гривень, що складає Ѕ частку від витрачених коштів (23 760 гривень) за придбання торгівельного контейнеру, що розташований по АДРЕСА_2 .

28 грудня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 зустрічний позов, про розподіл майна подружжя, який ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 .

В обґрунтування своїх позовних вимог по зустрічному позову ОСОБА_1 зазначав, що дійсно перебував зі ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно.

Він згоден з розподілом автомобіля марки «FORD Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 р/в і вважає, що ОСОБА_3 має право на Ѕ його частину, проте не згоден з тим, що вона має право на Ѕ частину житлового будинку, з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , оскільки під час придбання будинку ним були вкладені особисті кошти у сумі 800 доларів США, відчужені від продажу квартири по АДРЕСА_3 , яка була його особистою власністю, тому вважає, що ОСОБА_3 має право лише на 1/3 частину зазначеного вище спірного будинку.

Крім майна зазначеного позивачем, за час шлюбу, за рахунок спільних подружніх коштів, на ім`я ОСОБА_3 було придбано приміщення по АДРЕСА_4 , площею 21,8 кв.м, у якому облаштовано приміщення магазину, вартість якого складає 49 600 гривень.

Також, за час шлюбу ними було зібрано 45 000 доларів США, що еквівалентно 1 080 000 гривень, і які колишня дружина привласнила. На підтвердження вказаного надав аудіозапис його розмови зі ОСОБА_3 від 01 квітня 2019 року, який зафіксовано на електронному носії та роздруковано у паперовому вигляді.

Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на 2/3, а за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини житлового будинку, з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину приміщення по АДРЕСА_4 та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 540 000 гривень набутих під час шлюбу.

В подальшому ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги посилаючись на те, що ОСОБА_3 до переліку майна, яке підлягає розподілу не зазначила торгівельний інвентар, що був ними придбаний за сумісні кошти та знаходиться в приміщенні по АДРЕСА_4 , а саме: шафи розміром 2500 мм х 1200 мм 3 шт., загальною ціною 3000 грн.; вітрини розміром 1000 х 700 мм 6 шт., загальною вартістю 6000 грн., стелажі металеві розміром 2500 х 2000 мм 2 шт., загальною вартістю 4000 грн., вітрина задня розміром 600 х 2500 мм, вартістю 6000 грн.; вітрина бокова розміром 3500 х 2500 мм, вартістю 4000 грн.; комп`ютер, вартістю 13000 грн., безперебійник, вартістю 2000 грн.; ноутбук «Lenovo», вартістю 10000 грн.; ноутбук «Samsung», вартістю 10000 грн.; принтер «Cenon», вартістю 2000 грн., роутер, вартістю 500 грн.; мультиварку, вартістю 1000 грн.; електродуховку, вартістю 2500 грн., всього майна на 66000 грн. У зв`язку з тим, що дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, просив виділити йому у власність: ноутбук «Samsung», вартістю 10000 грн., шафу розміром 2500 мм х 1200 мм, вартістю 1000 грн.; вітрини розміром 1000 х 700 мм 3 шт., вартістю 3000 грн.; стелаж металевий розміром 2500 х 2000 мм 1 шт., вартістю 2000 грн.; вітрину бокову розміром 3500 х 2500 мм, вартістю 2000 грн.; вітрину задню розміром 600 х 2500 мм, вартістю 3000 грн. Інше майно виділити у власність ОСОБА_3 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 листопада 2020 року первісний позов та зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наступне майно:

- автомобіль марки «FORD Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 р/в, вартістю 164190 грн.;

- житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , вартістю 180644 грн.;

- приміщення торгівельного павільйону, що розміщене по АДРЕСА_4 , вартістю 49600 грн.;

- диван розкладний «Крапля», вартістю 2000 грн.;

- шафу кутову 2200х1200х06, вартістю 2500 грн.;

- стіл письмовий навчальний, вартістю 500 грн.;

- холодильник «LG», вартістю 2000 грн.;

- духова шафа «Piramida», вартістю 2000 грн.;

- диван кутовий розкладний, вартістю 4000 грн.;

- шафу-купе 2400х0,6, вартістю 2500грн.;

- кухонну стінку 4400х1,200х0,6, вартістю 5000 грн.;

- набір дитячих меблів «Юніор», вартістю 1000 грн.;

- пральну машинку «Samsung», вартістю 2000 грн.;

- телевізор «LG», вартістю 500 грн.;

- стелаж металевий, розміром 2500х2000 мм, 1 шт., вартістю 2000 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль, марки «FORD Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 р/в, вартістю 164 190 гривень.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину приміщення торгівельного павільйону, що розміщене по АДРЕСА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину приміщення торгівельного павільйону, що розміщене по АДРЕСА_4 .

Виділено у приватну власність ОСОБА_3 :

- диван розкладний «Крапля», вартістю 2000 грн.;

- шафу кутову 2200х1200х06, вартістю 2500 грн.;

- стіл письмовий навчальний, вартістю 500 грн.;

- набір дитячих меблів «Юніор», вартістю 1000 грн.;

- пральну машинку «Samsung», вартістю 2000 грн., а всього виділити спільного майна подружжя на загальну суму 205217 грн.

Виділено у приватну власність ОСОБА_1 :

- холодильник «LG», вартістю 2000 грн.;

- духова шафа «Piramida», вартістю 2000 грн.;

- диван кутовий розкладний, вартістю 4000 грн.;

- шафу-купе 2400х0,6, вартістю 2500грн.;

- кухонну стінку 4400х1,200х0,6, вартістю 5000 грн.;

- телевізор «LG», вартістю 500 грн.;

- стелаж металевий, розміром 2500х2000 мм, 1 шт., вартістю 2000 грн., а всього виділити спільного майна подружжя на загальну суму 297312 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «FORD Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 р/в, в розмірі 82 095 (вісімдесят дві тисячі дев`яносто п`ять) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю у вартості виділеного спільного майна подружжя, в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено.

Скасовано арешт та заборону відчуження, накладені на житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03.02.1997 року Первомайським МВ УМВС України в Миколаївській області та арешт на заборону відчуження, накладені на автомобіль марки "FORD Transit", державний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2402, 2006 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_1 паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03.02.1997 року Первомайським МВ УМВС України в Миколаївській області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, в сумі 790 (сімсот дев`яносто) гривень 58 копійок.

Не погоджуючись частково з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказане рішення суду, в частині відмови йому в позовних вимогах про визнання за ним права власності на 2/3 частини житлового будинку, та не включення до спільного майна 1 080 000 гривень, які сторони зібрали та зберігали у доларах США, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, відмовляючи у вимозі ОСОБА_1 про визнання за ним права власності за 2/3 часток житлового будинку та поділу грошових коштів, які спільно набуті подружжям, не були підтверджені в судовому засіданні достатніми та допустимими доказами, а тому у суду були відсутні підстави для відступлення від рівності часток подружжя та поділу цих коштів.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується с такими висновками суду І інстанції і вважає їх, вірними та такими, що ґрунтуються на діючому законодавстві.

За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду, в оскарженій частині ухвалене у відповідності з вимогам чинного СК України, а тому є вірним.

В решті, рішення не оскаржувалося, а тому колегією не переглядалося.

Що ж до оскарженої частини рішення, то колегія виходить з наступного.

Поділ спільного майна подружжя здійснено за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зокрема, спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Статтею 60 СК України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з них має рівні права на володіння, користування і розпоряджання нею, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СКУ).

Згідно зі статтями 65, 68-69 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таке викладення норми фактично презюмує наявність узгодженого волевиявлення подружжя, а відповідно, і дійсність договору.

Проте, передбачаючи можливість недобросовісної поведінки збоку одного з подружжя, законодавець визначив, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченим.

Майно придбане подружжям до шлюбу, або в отримане в шлюбі за договором дарування або за спадкуванням є особистою власністю обдарованого чи спадкоємця.

Якщо особисте майно одного з подружжя суттєво збільшилося у вартості за рахунок іншого із подружжя чи за їх спільні кошти, то суд може визнати його спільним майном, збільшивши частку подружжя, за внески якого воно збільшилося.

При цьому тягар доказування такого, лежить на тому з подружжя, який претендує на збільшення своєї частки. При цьому докази повинні бути належними та допустимими.

Одночасно, з метою недопущення зловживань одним із подружжя при поділі сумісного майна, законодавець визначив і спосіб захисту від можливих зловживань.

Так, у ч. 2 ст. 65 СК України, він визначив, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Надаючи судового тлумачення наведеним нормам, Пленум Верховного Суду України в пунктах 19-21, 23-24, 30 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ще раз наголосив, що - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ст. 369 ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, 27 вересня 1997 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом РАГС у м. Первомайську Миколаївської області за реєстровим номером 407 (а.с. 4).

Від даного шлюбу вони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

У 2015 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який за її заявою, ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року, залишений без розгляду. В подальшому шлюб було розірвано.

За час шлюбу, ними, за спільні кошти, у спільну сумісну власність набуто майно, а саме:

-автомобіль марки «FORD Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 р/в;

-житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Крім цього майна, подружжя ОСОБА_6 придбали меблі та побутову техніку, яка рішенням суду І інстанції поділена відповідно до побажання кожного і жодним із сторін рішення в цій частині не оскаржується.

З розподілом автомобіля, меблів та побутової техніки ОСОБА_1 погодився, проте заперечує стосовно поділу в рівних частках житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки вважає, що він сплатив за нього більшу частину його вартості, а тому за ним має бути визнано право на 2/3 частки, так як ним в серпні 2001 року було продано однокімнатну квартиру, яка була його особистою власністю на підставі договору дарування від 16.07.1998 року, а в вересні 2001 року придбано вказаний житловий будинок.

Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомості від 30 серпня 2001 року, ОСОБА_1 продав однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , яка належала йому на підставі договору дарування від 16 липня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за № 12522, за 1 500 (одну тисячу п`ятсот) гривень (а.с. 64).

Його ж доводи про продаж вказаної квартири за 800 дол. США не підтверджено належними та допустимими доказами, адже в п. 5 договору чітко зазначено, що продаж квартири здійснено за 1500 гривень, які отримані продавцем до підписання вказаного договору.

Іншого ОСОБА_1 суду І інстанції не надав, як не надав він і до суду апеляційної інстанції, а тому слід виходити з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними в шлюбі, що вірно констатував і суд 1 інстанції.

З таких же підстав, суд апеляційної інстанції не бере до уваги і доводи ОСОБА_1 апеляційної скарги щодо безпідставної відмови суду у стягненні зі ОСОБА_3 на його користь Ѕ частини, за його твердженнями, спільно набутих готівкових коштів, в сумі 1 080 000 гривень.

З наданої стороною запису телефонної розмови іншого висновку зробити неможливо. Він носить постановочний характер, а не вільне викладення інформації ОСОБА_3 .

А тому судом І інстанції вірно не включено до загального обсягу майна, що підлягає поділу між колишнім подружжям, переліку майна, бажану ОСОБА_1 грошову суму.

Отже, зазначені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 лютого 2021 року