провадження № 22-ц/824/7774/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсною додаткової угоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсною з моменту її укладення додаткову угоду від 12 грудня 2012 року до кредитного договору № CNBTAU00150039 від 29 травня 2007 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір, згідно з яким позивачу надано кредитні кошти на строк з 29 травня 2007 року по 28 травня 2014 року включно у вигляді невідновлювальної лінії у розмірі 9 568 доларів США. 12 грудня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, за умовами якої сторони погодили зменшити суму заборгованості та визначили новий строк кредитування до 25 грудня 2015 року та погашення кредиту в строки відповідно до Графіку (додаток № 1). За весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті кредиту сторони передбачили неустойку позичальника перед банком в розмірі 100 % від неналежно сплачених відсотків, винагороди, встановили термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором тривалістю 50 років. Позивач вважає, що укладена додаткова угода до кредитного договору за своїм змістом та текстом суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ані до укладання додаткової угоди, ані під час її укладання їй як споживачу не було надано повної та достовірної інформації про сукупну повну вартість цього кредиту та всіх супутніх послуг, як банківських, так і послуг третіх осіб. Позивач вважає, що її було введено в оману щодо реальної вартості кредиту під час укладення кредитного договору. Пункти 6, 7 додаткової угоди не відповідають ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови цих пунктів є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку. Кредитним договором та додатковою угодою до нього встановлена подвійна цивільно-правова відповідальність за невиконання умов договору, що суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме зобов`язання. Умови додаткової угоди від 12 грудня 2012 року не відповідають вимогам справедливості та суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що тягне за собою недійсність такого договору відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 203, 215, 230 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року у задоволенніпозову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що при підготовці та подачі відзиву не надано належних та допустимих доказів на підтвердження направлення позивачу відзиву. АТ КБ «Приватбанк» створено штучні умови для ускладнення отримання поштового відправлення. Позивач, пред`явивши позовну заяву, розраховувала на належне виконання сторонами та судом своїх обов`язків, встановлених в ухвалі та в процесуальному законодавстві. Однак, за наслідками допущених порушень ОСОБА_1 позбавили можливості надати заперечення та аргументи на відзив на позовну заяву. Всупереч нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ, суд залишив ОСОБА_1 без права на розгляд у загальному провадженні (спрощеному з викликом), чим порушив право сторін брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Враховуючи вищевикладені обставини та той факт, що відзив на позовну заяву разом із клопотанням про застосування строків позовної давності повинен був бути залишений судом без розгляду та повернутий, суд неправомірно відмовив у задоволенні позову з підстав спливу строку давності. Вимога у спірній додатковій угоді про щомісячну сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту сама по собі є недійсною. Встановлення відповідальності за невиконання такої недійсної умови кредитного договору у вигляді сплати неустойки у розмірі 100 % суперечить положенням п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що несправедливими є умови щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Встановлення у додатковій угоді від 12 грудня 2012 року нових термінів щодо строків позовної давності по вимогах банку протягом 50 років є несправедливими щодо споживача, значно обмежують права споживача на захист своїх прав, які передбачені главою 19 ЦК України. При цьому, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 487/7824/15-ц. Банком цілеспрямовано не вживались заходи щодо реалізації заставного майна та штучно створювались обставини для збільшення заборгованості. Фактично в ОСОБА_1 вилучено єдине майно, яке остання могла б реалізувати з метою погашення заборгованості, чим банк зумовив вкрай важкі умови щодо повернення заборгованості та спричинив для позивача несправедливу ситуацію, яка суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що позивача не було позбавлено можливості надати свої заперечення та аргументи на відзив на позовну заяву. Позивач не була позбавлена права подати клопотання про розгляд справи за її участі та розгляд справи у порядку загального провадження. Позивач повинен безпосередньо у своїй позовній заяві висловлювати позицію стосовно строку давності. Позивач навіть у позовній заяві не зазначає про причини пропуску такого строку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 29 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CNBTAU00150039, згідно умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 29 травня 2007 року по 28 травня 2014 року включно у вигляді невідновлюваної лінії в розмірі 9 568 доларів США на купівлю автомобіля «DAEWOO LANOS TF69Y» (а.с.12).

12 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до кредитного договору №CNBTAU00150039 від 29 травня 2007 року, за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни у кредитний договір, а саме:

«1. Суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 123,93 доларів США.

2. Згідно зі ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у Графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до цієї Додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 123,93 доларів США.

3. Вказати та викласти пункт 7.1. у відповідності діючого договору позичальника.

4. Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості позичальника.

5. Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди.

6. Погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (Додатку 1 до цієї Додаткової угоди).

7. В разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених у договорі, згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, далі плата за кредитом, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Банк обумовлює, що за період неналежного виконання позичальником зобов`язань по сплаті плати за кредитом, що включає в собі відсотки за користування кредитом та винагород, передбачених договором, здійснюється зменшення плати за кредитом до суми фактично сплаченої позичальником.

Згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у графіку погашення кредиту, за цим договором понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони погодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день із моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою.

Термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років.

8. Всі інші умови договору залишаються незмінними. Ця Додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії договору (за умови належного виконання позичальником обов`язків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором)» (а.с.15).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату укладення спірного правочину законодавцем не встановлено вимоги про те, що детальний розпис сукупної вартості кредиту повинен бути викладений лише як окремий документ. Доказів, що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою ввести в обману позичальника, а також доказів, що доводили б заперечення або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню додаткової угоди від 12 грудня 2012 року, позивачем суду надано не було. Пункт 3 додаткової угоди, якою викладався у новій редакції пункт 7.1 кредитного договору, а саме у частині, в якій передбачено, що за надання фінансового інструменту банк встановлює винагороду в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, комісія за дострокове погашення кредиту підлягає визнанню недійсним, оскільки вказана комісійна винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме - за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок споживача, які банк здійснює на власну користь, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11, ч. 1,2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оспорювана Додаткова угода до кредитного договору була підписана сторонами 12 грудня 2012 року. Строк для звернення до суду з позовом закінчився у грудні 2015 року. У вказаний строк позивач мала право на пред`явлення вказаного позову, оскільки безпосередньо була обізнана про порушення її прав, що підтверджується укладеною додатковою угодою до кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом даного спору є визнання недійсною додаткової угоди від 12 грудня 2012 року до кредитного договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Позивач також вважає, що додаткова угода суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ані до укладання додаткової угоди, ані під час її укладання їй як споживачу не було надано повної та достовірної інформації про сукупну повну вартість цього кредиту та всіх супутніх послуг, як банківських, так і послуг третіх осіб. Умови пунктів 6, 7 додаткової угоди не відповідають ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, ОСОБА_1 не доведено, що правочин був укладений під впливом обману. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення додаткової угоди) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Тобто, у силу зазначених вимог закону інформація про сукупну вартість кредиту надається споживачу при укладенні основного договору, а не при укладенні додаткової угоди до нього.

Що стосується збільшення строку позовної давності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Сплив позовної давності не припиняє існування прав, проте, позбавляє судового захисту такого права. З огляду на викладене, зміна строку позовної давності (збільшення), у порядку, визначеному ст. 259 ЦК України, тобто за домовленістю сторін, не змінює прав та обов`язків сторін за договором, а лише збільшує строк звернення за захистом порушеного права. Відповідно, збільшення позовної давності за згодою сторін не може призвести до дисбалансу прав та обов`язків сторін за договором.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 569/10066/15-ц (провадження № 61-13218св19).

За таких обставин, вимоги позивача щодо недійсності додаткової угоди, як такої, що укладена під впливом обману, в результаті ненадання відповідачем ОСОБА_1 інформації про сукупну вартість кредиту та збільшення строку позовної давності є недоведеними та безпідставними.

Серед іншого в позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що кредитним договором та додатковою угодою до нього встановлена подвійна цивільно-правова відповідальність за невиконання умов договору, що суперечить ст. 61 Конституції України. Умови додаткової угоди від 12 грудня 2012 року не відповідають вимогам справедливості та суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що тягне за собою недійсність такого договору відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі доводи позивача є обґрунтованими, виходячи за наступного.

Згідно до положень ч. 1. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У пункті 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року зазначено, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Пункт 3 додаткової угоди, якою викладено у новій редакції пункт 7.1 кредитного договору, а саме у частині, в якій передбачено, що за надання фінансового інструменту банк встановлює винагороду в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, комісія за дострокове погашення кредиту підлягає визнанню недійсним, оскільки передбачена ним комісійна винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме - за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок споживача, які банк здійснює на власну користь, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 7 Додаткової угоди від 12 грудня 2012 року, серед іншого, передбачено, що позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - у розмірі 100 % розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Також пунктом 2 додаткової угоди передбачена відповідальність у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у Графіку погашення кредиту понад 31 день у вигляді штрафу у розмірі 123,93 доларів США.

Водночас, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено сплату пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу кожного із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 цих договорів. Тобто, умовами кредитного договору вже передбачена відповідальність за порушення будь-якого зобов`язання за договором, у тому числі, і за прострочення сплати відсотків, а тому, встановлення додатковими угодами ще відповідальності у вигляді сплати неустойки у розмірі 100 % розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та сплату неустойки у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород є встановленням подвійної відповідальності за порушення умов договору щодо сплати відсотків за кредитом, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Умова у спірній додатковій угоді про щомісячну сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту сама по собі є недійсною, а встановлення відповідальності за невиконання такої недійсної умови кредитного договору у вигляді сплати неустойки у розмірі 100 % суперечить положенням п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що несправедливими є умови щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

За таких обставин, пункт 3 додаткової угоди та п. 7 додаткової угоди в частині сплату неустойки підлягають визнанню недійсними через невідповідність вимогам справедливості та положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив АТ «КБ «Приватбанк» (а.с.36).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, додаткова угода, яку ОСОБА_1 просить визнати недійсною, укладена між нею та АТ «КБ «Приватбанк»12 грудня 2012 року, а з позовом до суду позивач звернулася лише 20 жовтня 2020 року, тобто, з пропуском строку позовної давності.

У постанові Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено судам, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання додаткової угоди недійсною відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження направлення позивачу відзиву на позовну заяву, а, відтак, він повинен був бути залишений судом без розгляду та повернутий. Суд неправомірно відмовив у задоволенні позову з підстав спливу строку давності, про застосування якого було заявлено у відзиві.

Зазначені доводи апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до вимог ч. 5, 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 22 жовтня 2020 року встановлено відповідачу строк протягом якого він має право подати відзив на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали та копії позовної заяви.

03 листопада 2020 року АТ КБ «Приватбанк» отримав копію ухвали разом з позовною заявою, а відзив поданий ним 13 листопада 2020 року. До відзиву також було додано документи, що підтверджують надіслання відзиву ОСОБА_1 на адресу - АДРЕСА_1 , яка була зазначена позивачем у позовній заяві як адреса для листування (а.с.46).

Доводи апеляційної скарги в частині не направлення судом позивачу відзиву на позовну заяву та позбавлення її права подати свої заперечення та аргументи на відзив, не надання можливості подати клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.

Право позивача давати пояснення суду та бути вислуханою судом, в тому числі, і у можливості донести до суду інформації, яку позивач вважала за необхідне висловити шляхом подачі заперечень на відзив відповідача було поновлено шляхом прийняття її апеляційної скарги до розгляду, в якій ОСОБА_1 мала можливість висловити усі заперечення, які вона не змогла висловити в суді першої інстанції.

У той же час, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Позивач та її представник були повідомлені про час та місце судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції шляхом направлення повістки на електронну адресу представника позивача, яку він сам повідомив суду в апеляційній скарзі.

Проте, ні позивач, ні її представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися і не виявили бажання особисто довести суду свої доводи на предмет спору, які, як вважає позивач, вона не змогла повідомити суду першої інстанції.

Клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження позивач не була позбавлена можливості подати разом з позовною заявою, а, відтак, зазначений довід є безпідставним.

Отже, в межах доводів апеляційної скарги підстав до скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

У той же час, відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Оскаржуване рішення суду (а.с.65) не підписане суддею, який його ухвалив, що є обов`язковою підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсною додаткової угоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.