Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 299/3180/20

провадження № 61-3867св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису

за касаційною скаргою адвоката Ластівки Віталія Івановича як представника ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2020 року у складі судді Надопти А. А. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у складі колегії суддів Джуги С. Д., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст заяви

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив усунути йому перешкоди з боку ОСОБА_2 у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: житловим будинком, домогосподарством, земельною ділянкою з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , речами побутового призначення, що знаходяться в приміщенні будинковолодіння; зобов`язати ОСОБА_2 надати йому ключі від замків усіх житлових приміщень у будинку та не змінювати їх; заборонити ОСОБА_2 наближатися до нього на відстань ближчу ніж 50 метрів.

На обґрунтування заяви посилався на те, що він перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 01 березня 2018 року. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. У шлюбі народилося двоє дітей.

Під час шлюбу заявник та ОСОБА_2 проживали у будинку на АДРЕСА_1 та набули у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування цього будинку.

Починаючи з кінця 2018 року він звертався до правоохоронних органів, оскільки зі сторони колишньої дружини ОСОБА_2 та її співмешканця на його адресу лунають різного роду погрози, які заявник сприймає як реальні. Крім того, ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні спірним будинком і прилеглою земельною ділянкою, які заявник вважає спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив заяву задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Виноградівський районний суд Закарпатської області рішенням від 29 вересня 2020 року в задоволенні заяви відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю обґрунтованих і доведених підстав для застосування щодо ОСОБА_2 обмежувального припису.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Закарпатський апеляційний суд постановою від 28 січня 2021 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2020 року залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що заявник не довів факту домашнього насильства з боку ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 , тому немає підстав для видачі обмежувального припису.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 04 березня 2021 року, адвокат Ластівка В. І. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, і ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити в повному обсязі.Обмежувальний припис видати на строк 6 місяців від дати прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 607/10122/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 711/3280/20.

На обґрунтування касаційної скарги зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відмовивши у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, надавши перевагу позиції заінтересованої особи, місцевий суд фактично підтвердив факт обмеження заявника у праві користування спільним житлом та іншим майном колишнього подружжя і визнав таке обмеження законним. Апеляційний суд, зазначивши про відсутність доказів на підтвердження заявлених вимог, не вказав, які саме докази необхідно додати для того, щоб переконати суд у наявності існування економічного та психологічного насильства.

ОСОБА_1 є співвласником будинку АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований і в який на цей час потрапити не може, про що повідомляв поліцію.

Заява про видачу обмежувального припису подана у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а не як позовна заява про визначення порядку користування житловим будинком. При цьому Закон наділяє особу правом на звернення до суду із подібного роду заявами, і таке право особи не може обмежуватися.

Вже протягом більш ніж два роки ОСОБА_1 проживає у будинку своєї матері, де живуть також інші близькі родичі заявника. Такі умови проживання створюють заявнику певний побутовий дискомфорт, у тому числі у деякій мірі принижують його як дорослого чоловіка, який маючи житло, змушений шукати прихистку в родичів. Звернення з цього приводу до правоохоронних органів не дали жодного позитивного результату.

Докази, надані заявником, дають всі підстави для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису, оскільки є переконливі доводи, що стосовно ОСОБА_1 здійснюється економічне та психологічне насильство.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

30 березня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилося двоє дітей.

Рішенням Виноградівського районного суду від 01 березня 2018 року у справі № 299/3093/17 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

На цей час між колишнім подружжям існує спір щодо житлового будинку на АДРЕСА_1 , в якому сторони проживали до розірвання шлюбу і щодо якого в провадженні Виноградівського районного суду знаходиться цивільна справа № 299/3158/19.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не

підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

У частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

За змістом Закону № 2229-VIII обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконуює захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання щодо застосуванні заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

У частинах першій - третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з результату аналізу норм закону, які регулюють спірні правовідносини, а також встановивши, що докази, надані на обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 економічного чи психологічного насильства стосовно заявника у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення економічного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу поділу та користування майном, що набуте у шлюбі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 607/10122/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 711/3280/20.

Аргументи касаційної скарги стосовно ненадання судами належної оцінки зібраним у справі доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні заяви та результати оцінки доказів суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, відобразив у рішенні, законність та обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.

Інші доводи касаційної скарги виключно зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень- без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Ластівки Віталія Івановича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко