СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7587/20

пр. № 2/759/927/21

11 червня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк» або Банк) про стягнення коштів, де просить стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 15 609 605,00 гривень.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що внаслідок невиконання АТ «ПроКредит Банк» умов укладеного з ним договору банківського рахунку та відмови банку виконати його розпорядження щодо здійснення видаткової операції і порушення його прав як споживача банківських послуг йому було заподіяно втрат (реальних збитків) в розмірі 15 609 605,00 грн. Такі збитки виникли у зв`язку з порушеннями відповідачем умов договору та перебувають у причинному зв`язку з цими порушеннями. Обставини порушення відповідачем умов договору позивач обгрунтовує, зокрема, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 за його позовом до АТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, який було мотивовано, зокрема нормами статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» і статтями 22, 611, 1073 ЦК України.

Ухвалою судді від 18 травня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

18.06.2020 року підготовче засідання відкладено у зв`язку з неявкою в засідання сторін на 05.10.2020 року.

20.07.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача АТ «ПроКредит Банк»- адвоката Цвєткової К.В. про відвід судді Шум Л.М.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. від 20 липня 2020 року вказану заяву про відвід залишено без задоволення, провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва під головуванням судді Ульяновської О.В. від 24 липня 2020 року у задоволенні заяви про відвід судді Шум Л.М. відмовлено.

Відповідачем 06.08.2020 року в порядку ст.ст. 178, 191 ЦПК України подано до суду відзив на позовну заяву, де останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтована наведеними у відзиві доводами.

Позивачем в подальшому в порядку ст. 179 ЦПК України подано до суду відповідь на відзив, де із посиланням на викладені там пояснення та аргументи наводяться мотиви відхилення заперечень відзиву.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К.В. про роз`яснення ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року про відкриття провадження у справі № 759/7587/20 залишено без розгляду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К.В. про зупинення провадження у справі № 759/7587/20.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року у прийнятті зустрічного позову АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПроКредит Банк» про стягнення коштів та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.01.2021 року. Одночасно роз`яснено відповідачу АТ «ПроКредит Банк» його право на подання заперечень та встановлено строк для їх подання до суду - не пізніше 10 днів до дати судового розгляду справи по суті.

Протокольною ухвалою суду від 03 листопада 2020 року частково задоволено клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К.В. та витребувано у позивача інформацію щодо його майнового стану і доходів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року визнано заяву представника відповідача АТ «ПроКредит Банк» - Манойленко К.В. про відвід судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПроКредит Банк» про стягнення коштів, необґрунтованою. Провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва під головуванням судді під головуванням судді П`ятничук І. В. від 12 листопада 2020 року заяву представника відповідача АТ «ПроКредит Банк» - Манойленко К.В. про відвід судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПроКредит Банк» про стягнення коштів, залишено без задоволення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів.

08.01.2021 року представником позивача - адвокатом Гречко Д.В. подано до суду клопотання при приєднання до матеріалів справи доказів на виконання протокольної ухвали суду від 03 листопада 2020 року.

28.01.2021 року справа була знята з розгляду через відсутність матеріалів справи у Святошинському районному суді м. Києва, в зв`язку з їх витребуванням Київським апеляційним судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Цвєткової К.В. в інтересах АТ «ПроКредит Банк» на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року, якою залишено без розгляду заяву про роз`яснення ухвали суду від 18 травня 2020 року про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Цвєткової К.В. в інтересах АТ «ПроКредит Банк» на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року, якою залишено без розгляду заяву про роз`яснення ухвали суду від 18 травня 2020 року про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Цвєткової К.В. в інтересах АТ «ПроКредит Банк» на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року про відмову у прийнятті зустрічного позову.

Після повернення матеріалів справи до Святошинського районного суду м. Києва, справу призначено до судового розгляду по суті на 16.03.2021 року.

15.03.2021 року представником відповідача - адвокатом Цвєтковою К.В. через канцелярію суду подано клопотання про відкладення розгляду справу у зв`язку із обставинами поширення респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. За змістом клопотання всі адвокати - представники АТ «ПроКредит Банк» у даній справі працюють в Адвокатському об`єднанні «Гвоздій та Оберкович», де у керуючих партнерів якого виявлено захворювання на COVID-19, а відтак всі працівники об`єднання перебувають на самоізоляції.

15.03.2021 року представником відповідача - адвокатом Цвєтковою К.В. через канцелярію суду подано заперечення проти доказів позивача, поданих ним на виконання протокольної ухвали суду від 03.11.2020 року. Одночасно представником подано додаткові докази.

Судове засідання 16.03.2021 року відкладено у зв`язку із неявкою представників відповідача, відповідно до поданого клопотання про відкладення розгляду справи.

28.03.2021 року представником позивача подано до суду додаткові пояснення на спростування вказаних заперечень відповідача від 15.03.2021 року.

Судове засідання 06.04.2021 року не відбулось, справа знята з розгляду у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.

01.04.2021 року до суду електронною поштою надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Ніколенко А.В. про здійснення повного фіксування судових засідань за допомогою відеозаписувального технічного засобу та клопотання про надання дозволу на трансляцію судових засідань.

28.04.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву, для надання можливості представнику позивача висловити свою позицію з приводу заявлених клопотань, судове засідання призначено на 13.05.2021 року.

13.05.2021 року до суду електронною поштою надійшло клопотання Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» про проведення трансляції судового засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Ніколенко А.В. про здійснення фіксування судових засідань за допомогою відеозаписувального технічного засобу у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Ніколенко А.В. та голови ГО «ВО «Автомайдан» - Устименка В.М. про надання дозволу на трансляцію судових засідань у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року заяву представника відповідача АТ «ПроКредит Банк» - Ніколенко А.В. про відвід судді Шум Л.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів - залишено без задоволення.

Протокольною ухвалою суду від 13 травня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К.В. про виклик свідка, у відповідності до ст. 92 ЦПК України викликано до суду для допиту в якості свідка позивача ОСОБА_1 , за його згодою.

В судовому засіданні 13.05.2021 року заслухане вступне слово представника позивача та представників відповідача. Представниками відповідача поставлені питання представнику позивача.

В судовому засіданні представника позивача - адвокат Гречко Д.В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача АТ «ПроКредит Банк» - адвокати Цвєткової К.В., Манойленко К.В., Ніколенко К.В. Маселко Р.В. підтримали свої доводи, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву та інших заявах по суті справи, просили у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні оголошено перерву до 28.05.2021 року.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. від 19 травня 2020 року визнано заявлений представником відповідача АТ «ПроКредит Банк» - адвокатом Маселко Р.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів - необґрунтованим.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 21 травня 2021 року у задоволенні заяви представника відповідача АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Маселка Р.А. про відвід судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів - відмовлено.

19.05.2021 року до суду електронною поштовю надійшло клопотання Громадської організації «Комітет у справах захисту прав людини та боротьби з корупцією» про проведення трансляції судових засідань. (т. 5, а.с. 15-17)

27.05.2021 року до суду від цієї громадської організації надійшла заява щодо відкликання раніше поданного клопотання про проведення трансляції судових засідань, де просили вказане клопотання не розглядати. Відкликання клопотання про проведення трансляції судових засідань мотивували встановленням відсутності будь-якого значного суспільного інтересу або резонансу у справі № 759/7587/20. (т. 5 а.с. 19-43)

21.05.2021 року до суду електронною поштою надійшла заява представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Антоніва Р.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, де представник просив надати йому можливість участі у судовому засіданні 28.05.2021 року в режимі відеоконференції (т. 5 а.с. 64-66)

Повністю ідентична заява вказаного представника відповідача щодо участі у справі в режимі відеоконференції в судовому засіданні 28.05.2021 року також подана 26.05.2021 року через канцеляцію суду. (т. 5 а.с. 71-73)

27.05.2021 року до суду електронною поштою надійшло клопотання Громадської організації «Фундація ДЕЮРЕ» про проведення трансляції судового засідання. (т.5 а.с. 50-53)

28.05.2021 року до суду електронною поштою надійшло клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Антоніва Р.В. про відкладення судового засідання у справі (т. 5 а.с. 59-63).

28.05.2021 року до суду електронною поштою надішло клопотання представника позивача - адвоката Гречко Д.В. про відкладення судового засідання у справі (т. 5 а.с. )

В судовому засіданні 28.05.2021 року у зв`язку із неявкою представника позивача оголошено по справі перерву, розгляд справи призначено на 11.06.2021 року.

08.06.2021 року представником позивача - адвокатом Гречко Д.В. подано до суду на підставі ч. 5 ст. 174 ЦПК України додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, із відповідними доказами на спростування доказів, доводів та аргументів, поданих відповідачем на стадії розгляду справи по суті. (т. 5 а.с. 83-96)

В судове засідання 11.06.2021 року з`явилися представник позивача - адвокат Гречко Д.В. та представники відповідача - адвокати Цвєткова К.В., Маселко Р.А., Антонів Р.В., Ніколенко А.В.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Громадської організації «Фундація ДЕЮРЕ» про проведення трансляції судового засідання у цивільній справі № 759/7587/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів.

В судовому засіданні представника позивача - адвокат Гречко Д.В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача АТ «ПроКредит Банк» підтримали свої доводи, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву та інших заявах по суті справи, просили у задоволенні позову відмовити.

Судом розглянуто раніше подані клопотання представника позивача та представників відповідача про залучення до матеріалів справи поданих на стадії розгляду справи по суті додаткових доказів. Вирішено задовольнити всі подані представниками сторін клопотання про залучення доказів та надати їм відповідну оцінку згідно із ст. 89 ЦПК України в нарадчій кімнаті. Задовольняючи клопотання як представника позивача, так і представників відповідача суд виходить з положень ст.ст. 11, 12, ч. 8 ст. 83, ч. 5 ст. 174 ЦПК України та враховує, що відповідачем вже на стадії розгляду справи по суті та у відповідності до ухвали суду від 03 листопада 2020 року про закриття підготовчого провадження у справі було подано заперечення та додаткові докази. Такі додаткові докази подавалися представниками відповідача і в подальшому, при їх заявах, які іменувалися як заяви з процесуальних питань.

Суд виходить з того, що прийняття додаткових доказів як від представників відповідача, так і від представника позивача сприятиме справедливому та неупередженому розгляду і вирішенню даної цивільної справи, що і є відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Представником відповідача АТ «ПроКредит Банк» - адвокатом Антонівим Р.В. в судовому засіданні заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, мотивоване тим, що Київською міською прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000217 від 30.03.2021 за фактом вчинення неправомірних дій ОСОБА_1 , які полягають у намаганні шахрайським шляхом заволодіти грошовими коштами АТ «ПроКредит Банк» в особливо великих розмірах за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. (т. 5 а.с. 124-129)

Судом вирішено вказане клопотання на підставі ч. 2 ст. 222 ЦПК України залишити без розгляду, оскільки заявником не наведено поважних причин, які б унеможливлювали заявлення вказаного клопотання раніше. Так, з листа Київської міської прокуратури від 05.04.2021 року № 09/2-165-21 вбачається, що про вказане кримінальне провадження АТ «ПроКредит Банк» був проінформований ще у квітні 2021 року.

Крім того, суд виходить з того, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У данному випадку представником АТ «ПроКредит Банк» не представлено доказів розгляду кримінального провадження № 0000217 від 30.03.2021 в порядку кримінального судочинства, а сам по собі витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) свідчить лише про внесення відомостей про початок досудового розслідування відповідним органом (ст. 214 КПК України) і не є доказом вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, згідно із наданим представником відповідача витягом з ЄРДР обставинами, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення є лише надходження до органу звернення голови правління АТ «ПроКредит Банк» щодо неправомірних дій ОСОБА_1 . Будь-яких доказів об`єктивної неможливості розгляду даної цивільної справи при наявності реєстрації таких відомостей у ЄРДР не вбачається.

Визначених ст. 252 ЦПК України випадків для реалізації права суду зупинити провадження у цивільній справі також не вбачається.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням щодо заявленного клопотання про зупинення провадження у справі, представник АТ «ПроКредит Банк» - адвокат Антонів Р.В. подав в судовому засіданні заздалегідь надруковану письмову заяву про відвід судді Шум Л.М. (т. 5 а.с. 102- 108).

Заява про відвід обгрунтована тим, що відмовляючи у клопотанні про зупинення провадження у справі суддя Шум Л.М. «продовжує порушувати принцип змагальності судового провадження, а також принцип ефективної участі сторони у справі». На думку представника, вказані дії судді, у сукупності із попередніми, порушують норми ЦПК України, права відповідача як учасника судового процесу та викликають обгрунтвоані сумніви в об`єктивності та неупередженості судді. Представник також зазначає, що сумніви в неупередженості судді Шум Л.Н. підсилюються також тим, що суддя раніше розглядала іншу справу № 759/14190/17 між тими ж самими сторонами.

Суд виходить з того, що підстави для відводу (самовідводу) судді визначені ст. 36 ЦПК України. З визначених п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України таких підстав, як інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді представниками АТ «ПроКредит Банк» вже неодноразово подавалися заяви про відвід судді.

Неодноразово також подавалися заяви з підстав незгоди відповідача з процесуальними рішеннями судді. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відповідно до ч. 5 ст. 39 ЦПК України якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше, суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду.

З огляду на наведене суд своєю процесуальною ухвалою від 11 червня 2021 року залишив заяву представника відповідача без розгляду.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Верховний Суд неодноразово підкреслює у своїх висновках (наприклад, в своїй постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 824/215/19), що статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право особи на справедливий судовий розгляд. Таке право кореспондується з обов`язком добросовісно використовувати як сторонами, так і судом, своїх процесуальних прав та необхідністю утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу і вживати наданих процесуальним законом заходів до скорочення періоду судового провадження. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створених учасником справи перепонах для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», пункти 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Представником позивача - адвокатом Гречко Д.В. в судовому засіданні подано письмову заяву про виклик до суду та допит в якості свідка ОСОБА_6 . Клопотання обґрунтовано тим, що судом на стадії розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача про допит в якості свідка позивача ОСОБА_1 , за його згодою. В той же час свідок ОСОБА_6 може підтвердити або спростувати ті ж самі обставини, з приводу яких відповідачем було заявлено задоволене судом клопотання про допит ОСОБА_1 , що є важливим для справедливого та неупередженого розгляду і вирішення справи. Представники відповідача проти задоволення клопотання заперечували. Судом вирішено заяву про виклик свідка задовольнити, з огляду на мотивування, викладене в ній та положення ч. 2 ст. 2, ст.ст. 11, 12, 222 ЦПК України.

Представником відповідача АТ «ПроКредит Банк» - адвокатом Ніколенко А.В. в судовому засіданні заявлено усне клопотання про направлення справи на почеркознавчу експертизу, мотивоване тим, що певні документи по справі викликають у представника сумніви щодо достовірності їх підписання, зокрема позивачем ОСОБА_1 та його контрагентом ОСОБА_7 .

Суд виходить з того, що відповідно до ч. 11 ст. 84 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

За змістом ст.ст. 189, 197 ЦПК України питання про призначення експертизи вирішується на стадії підготовчого провадження.

Крім того, сумнів представників відповідача що підписання документів позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 спростовується доказами по справі - зокрема, судовими рішеннями в інших цивільних справах. Будь-яких доказів на обгрунтування об`єктивності таких «сумнів» представниками відповідача суду не надано. Представниками також не зазначено поважних причин, за яких клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не було заявлено раніше.

Із врахуванням наведеного та керуючись ч. 2 ст. 222 ЦПК України суд залишає вказане клопотання без розгляду.

В судовому засіданні допитано в якості свідка позивача ОСОБА_1 (за його згодою, відповідно до ст. 92 ЦПК України) та свідка ОСОБА_6 .

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступного.

Як встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, стягнення коштів та пені, 16.05.2015 року позивач шляхом підписання заяви про приєднання/підтвердження приєднання до Генерального договору про надання банківських послуг фізичним особам в Публічному акціонерному товаристві «ПроКредит Банк» (в редакції, затвердженою наказом Голови Правлення АТ «ПроКредит Банк» № 146 від 22.05.2015 року) акцептував/підтвердив акцептування публічної пропозиції вказаного банку на укладення зазначеного Генерального договору, чим приєднався до його умов, як клієнт.

Того ж дня, 16.05.2015 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено дві додаткові угоди до Генерального договору щодо надання послуги з відкриття та обслуговування поточних і карткових рахунків, за якими відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та картковий рахунок № НОМЕР_2 , в національній валюті - гривні.

Станом на 22.08.2017 року на банківському рахунку ОСОБА_1 обліковувалися його грошові кошти в розмірі 1 304 405,17 грн.

22.08.2017 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою № 4?1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн., яка була прийнята Банком.

Судом встановлено, що у зв`язку із застосуванням Банком передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» процедури фінансового моніторингу видача позивачу готівки повинна була здійснена 29.08.2017 року, проте банк порушив вимоги вказаного Закону та встановлену ним процедуру.

Банком було здійснено фактичне зупинення видаткової фінансової операції позивача для проведення фінансового моніторингу, в період з 23.08.2017 року по 29.08.2017 року, проте в подальшому цю операцію протиправно відновлено не було, банківську послугу не оказано. Банк свої зобов`язання не виконав і грошові кошти позивачу не видав, а в подальшому повідомив про припинення ділових відносин.

Як встановлено судом у цій справі, порушення Банком права позивача на вільне володіння та розпорядження грошовими коштами слід рахувати саме з 29.08.2017 року.

Судом також встановлено, що Банком належним чином не доведено правомірність відмови у видачі позивачу готівкових коштів з відкритого на його ім`я рахунку, правомірність блокування цього поточного рахунку на здійснення банківської операції.

Крім того, після розірвання договору банківського рахунку (припинення ділових відносин) Банк був зобов`язаний за власним вибором клієнта видати йому залишок коштів на рахунку готікою або перерахувати їх на інший вказаний клієнтом рахунок. Проте, як встановлено судом у цій справі, відповідач закону вимогу позивача не виконав, грошові кошти останньому не виплатив. Вимоги позивача про видачу йому готівкових коштів на час ухвалення рішення суду Банком не задоволені, кошти не видані.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 задоволено позовні вимоги та стягнуто з Банка на користь позивача 1 300 000,00 грн. (основне договірне зобов`язання), суму в розмірі 4 407 000,00 грн. - пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29.08.2017 року по 20.12.2017 року та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн., а всього 5 715 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року визначено, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року без змін.Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 759/14190/17.

Крім того, у своїй постанові від 26 червня 2019 року Верховний Суд зазначив, що банк і не мав наміру виконувати договірні зобов`язання, про що свідчить подання ним апеляційної та касаційної скарг, тому застосування судами положення про неустойку є правильним.

В силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України вищевказані обставини, встановлені рішенням суду у справі № 759/14190/17, є преюдиційними і відтак доказуванню не підлягають.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ у справах: «Совтрансавто-Холдинг» проти України», № 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; «Україна-Тюмень» проти України», no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61).

З урахуванням наведеного суд відхиляє намагання відповідача піддати переоцінці встановлені у цивільній справі № 759/14190/17 обставини та його твердження щодо відсутності складу цивільного правопорушення у діях АТ «ПроКредит Банк».

В судовому засіданні встановлено, що лише 29.07.2019 АТ «ПроКредит Банк» в примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» виконав своє грошове зобов`язання за Генеральним договором і додатковими угодами до нього від 16.06.2015, необхідність виконання якого підтверджено судовими рішеннями у справі № 759/14190/17.

Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» () на даний час перейменоване в Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (), яке є його повним правонаступником.

Відповідно до частини 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

1) захист своїх прав державою;

2) належну якість продукції та обслуговування;

3) безпеку продукції;

4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»;

4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»;

5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено:

п. 15) недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем);

п. 17) послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

п. 19) продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

В свою чергу ст. 16 наведеного Закону встановлено, що шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону.

Таким чином, наведеним Законом визначено, що однією із форм захисту прав споживачів є відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;2) зміна умов зобов`язання;3) сплата неустойки;4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 1073 ЦК України також встановлено правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта та визначено, що у разі порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

За змістом цієї норми та як роз`яснено правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у його постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку (сплата процентів та відшкодування завданих збитків), встановленої договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Із врахуванням наведеного вбачається, що в силу ст.ст. 611, 1073 ЦК України у зв`язку із неналежним виконанням банком операцій за рахунком клієнта, зокрема порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, позивач має право на відшкодування заподіяних йому порушенням зобов`язання збитків (відшкодування шкоди) і таке право позивача в силу ч. 2 ст. 552 ЦК України жодним чином не пов`язується законом із реалізацією позивачем свого права на стягнення неустойки та отриманою сумою неустойки.

Відтак, суд відхиляє посилання відповідача на ту обставину, що позивач зловживає своїми правами та вже отримав від нього за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 неустойку (пеню) за спірними правовідносинами і цього є цілком достатньо для нього в силу законодавства, зокрема принципів пропорційності. Такого обмеження прав позивача на вимогу про відшкодування збитків у зв`язку із попереднім отриманням неустойки за тими ж самими спірними правовідносинами, законодавство не встановлює.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Суд вважає недоречними посилання відповідача на положення ст.ст. 1166, 1193 ЦК України та відповідні правові позиції Верховного Суду з приводу застосування цих норм, оскільки вони регулюють деліктне (позадоговірне) зобов`язання, яке виникає тоді, коли заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від зобов`язальних правовідносин між сторонами. За наявності між сторонами спору зобов`язальних відносин, які випливають із договору, немає підстав для застосування до спірних правовідносин положень § 1 глави 82 підрозділу ІІ «Недоговірні зобов`язання» розділу ІІІ книги 5 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У п. 8 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 3 статті 22 ЦК України визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Визначення поняття збитків наводяться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц зроблено висновок, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести:

- неправомірність поведінки (дії чи бездіяльність) особи, тобто протиправну поведінку боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання;

- наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди);

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України).

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає (постанова Верховного Суду України від 18 березня 2015 у справі № 3-18гс15).

Таким чином, підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Тлумачення ст.ст. 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за цієї умови відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Саме такий правовий висновок міститься, наприклад, в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 711/2607/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 757/40591/17, від 30 липня 2020 року у справі № 704/962/17.

Неправомірною (протиправною) є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (ст. 22 ЦК України).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).

Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності.Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає.Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.

Протиправність поведінки відповідача у договірних правовідносинах, яка виразилась у незаконних відмові Банку виконати розпорядження позивача щодо видачі його грошових коштів в розмірі 1 300 000,00 грн. та невиконанні ним свого грошового обов`язку в період з 29.08.2017 року по 29.07.2019 року і його вина, принаймні у формі необережності, підтверджуються обставинами, встановленими рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. При цьому, відповідно до постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у цій справі, Банк і не мав наміру виконувати договірні зобов`язання.

В той же час, у даній справі відповідачем не доведено відсутність протиправності та вини в його діях щодо порушення свого грошового зобов`язання з виплати позивачу 1 300 000,00 грн., у вказаний період - тобто протягом майже двох років.

Щодо інших вищевказаних умов цивільно-правової відповідальності, суд виходить з наступного.

В судовому засіданні встановлено, 03.08.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у відповідності до положень ст.ст. 512-519 ЦК України було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір цесії), за яким ОСОБА_7 як Первісний кредитор відступив, а ОСОБА_1 як Новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і став кредитором за низкою договорів, де боржником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Південне сяйво». Всього ОСОБА_1 було передано право вимоги до боржника на загальну суму 21 709 748,91грн.; вимоги забезпечені іпотекою та іншим. Одночасно із підписанням цього Договору цесії ОСОБА_7 передав ОСОБА_1 як Новому кредитору у відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України всі документи, що засвідчували права, які передавалися.

Пунктом 4.1 Договору цесії передбачено, що за відступлення права вимоги відповідач сплачує на користь позивача суму в розмірі 21 709 748,91грн., в наступному порядку: частку в розмірі 1 300 000,00грн. відповідач-2 сплачує позивачу готівкою до 06.09.2017 року (пп. 4.1.1 п. 4.1 Договору цесії), а решта оплати в розмірі 20 409 748,91 гривень (21 709 748,91 - 1 300 000,00) здійснюється відповідачем у безготівковому порядку протягом 20 днів після фактичного стягнення ним з боржника суми в розмірі 21 709 748,91грн. (пп. 4.1.2 п. 4.1 Договору цесії).

Договором цесії також була передбачена неустойка (штраф) на забезпечення виконання зобов`язань Нового кредитора за ним і встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання Новим кредитором своїх зобов`язань за цим Договором цесії щодо сплати Первісному кредитору визначеної підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 цього договору частини суми винагороди - тобто 1 300 000,00грн., Новий кредитор сплачує штраф в розмірі 500 (п`ятсот) % від суми такої невиплаченої винагороди (залишку невиплаченої винагороди). Під неналежним виконанням при цьому Сторони розуміють як неповну сплату вказаної частини суми винагороди, так і порушення визначеного підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 цього Договору цесії графіку розрахунків на строк більш як 3 (три) дні. (абз. 1, 2 п. 3.2 Договору цесії).

Таким чином, почивач мав до 06.07.2017 року сплатити на користь свого контрагента ОСОБА_7 грошову суму в розмірі 1 300 000,00 грн.

Із змісту судових рішень у справі № 759/14190/17 Святошинського районного суду м. Києва та інших матеріалів справи вбачається, що 22.08.2017 року ОСОБА_1 як клієнт Банку своєчасно звернувся до відповідача із письмовою заявою № 4?1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн., яка була прийнята Банком, проте останній фінансової послуги не надав, розпорядження клієнта не виконав та вдався до відмови у виконанні, а в подальшому продовжував протиправно утримувати кошти позивача.

Внаслідок наведеної відмови Банку у виконанні розпорядження ОСОБА_1 щодо видачі 1300 000,00 грн., необхідних для сплати ОСОБА_7 за Договором цесії і неповернення їх Банком до 29.07.2019 року, позивач ОСОБА_1 об`єктивно був позбавлений можливості до 06.09.2017 року виконати свій обов`язок за вказаним договором (п. 5.5) і відповідних грошових коштів ОСОБА_7 не сплатив.

Будь-яких інших особистих коштів, заощаджень чи інших джерел доходів, ніж ті, що утримувалися відповідачем на поточному рахунку ОСОБА_1 , для виконання Договору цесії, у нього не було, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Неправомірні дії відповідача щодо відмови у виконанні розпорядження клієнта стали єдиною причиною, яка позбавила позивача своєчасно виконати свої зобов`язання.

За таких обставин, фактично викликаних недодержанням своїх обов`язків Банком перед ОСОБА_1 , у останнього за Договором цесії виникла неустойка (штраф) за невиконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_7 , в розмірі: 1 300 000,00 грн. х 500% = 6 500 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, з останнього стягнуто 1 300 000,00 грн. - сума грошових зобов`язань за договором, 6 500 000,00 грн. - штраф та судовий збір в розмірі 9 605,00 грн., а всього 7 809 605,00 грн. Рішення суду набрало законної сили.

При цьому вбачається, що ОСОБА_1 заперечував проти задоволення цього позову та посилався на ту обставину, що невиконання ним умов договору зумовлено неможливістю користуватися своїм рахунком № НОМЕР_2 в ПАТ «ПроКредит Банк» та, як наслідок зняття з нього коштів, через відмову Банку виконати розпорядження клієнта.

Таким чином, цивільне правопорушення з боку відповідача призвело до негативних для позивача правових наслідків - порушення ним грошового зобов`язання за Договором цесії та стягнення з нього штрафу в розмірі 6 500 000,00 грн.

За таких обставин, із врахуванням змісту цього рішення у справі № 761/9389/19, позовної заяви ОСОБА_7 до ОСОБА_1 та відзиву на неї, які наявні в матеріалах справи № 759/7587/20 підтверджується причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача, яка полягала у невиплаті ОСОБА_1 його коштів з поточого рахунку та шкідливими наслідками такої поведінки. Наявності будь-яких інших обставин, які вплинули на невиконання ОСОБА_1 умов Договору цесії, судом не встановлено.

Разом із тим, за матеріалами справи вбачається, що маючи на меті отримати (повернути) від Банка необхідні для виконання Договору цесії власні кошти в розмірі 1 300 000,00 грн., ОСОБА_1 ще у вересні 2017 року звернувся із відповідним позовом до Банку в Святошинський районний суд м. Києва (справа № 759/14190/17). Банк такий позов не визнав, допущене ним цивільного-правове правопорушення не виправив та повернув позивачеві кошти лише після закінчення касаційного провадження - 29.07.2019 року в примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Між тим, вказане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 набрало законної сили 28.02.2019 року, після завершення апеляційного розгляду, яким апеляційну скаргу Банка було залишено без задоволення.

22.03.2019 року Святошинським районним судом м. Києва у справі № 759/14190/17 видано виконавчий лист, а того ж 22.03.2019 року приватним виконавцем Коноваловим О.С. відкрито виконавче провадження і вжито заходів його забезпечення (накладено арешт на кошти боржника).

За таких обставин та виходячи із положень ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості судових рішень та відповідальності за їх невиконання, суд приходить до висновку, позивач ОСОБА_1 правомірно розраховував, що відповідач після 28.02.2019 року буде дотримуватися вказаних вимог закону та положень Закону України «Про виконавче провадження» та поверне йому кошти у добровільному порядку або в порядку виконавчого провадження.

Суд погоджується із такими твердженнями позивача, що виконання вищевказаних вимог закону надавало йому можливість відразу виконати свої зобов`язання перед контрагентом за Договором цесії. Такі твердження позивача не були абстрактними, а ґрунтувалися на імперативних вимогах закону.

Маючи на меті уникнути негативних правових наслідків у вигляді сплати штрафу за Договором цесії в сумі 6 500 000,00 грн. за несвоєчасне виконання його умов, що знаходилось у причинному зв`язку із правопорушенням з боку Банка (неповернення коштів), ОСОБА_1 умовив свого контрагента за Договором цесії ОСОБА_7 укласти додаткову угоду.

Так, 25.03.2019 року між ОСОБА_7 (первісний кредитор, Сторона-1) та ОСОБА_1 (новий кредитор, Сторона-2) було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору цесії. За цією угодою ОСОБА_1 взяв на себе новий додатковий обов`язок сплатити борг в розмірі 1 300 000,00 грн. до 30.05.2019 року. З огляду на ухвалені у справі № 759/14190/17 судові рішення та обставини наявності виконавчого провадження, цього строку цілком вистачало для повернення заблокованих Банком коштів.

Сторони домовилася, що у випадку недотримання Стороною-2 і такого нового терміну сплати боргу (невиконання або неналежне виконання зобов`язання), останній сплачує штраф в розмірі 700% від несплаченої суми (п. 2 Додаткової угоди № 1).

В свою чергу Сторона-1 взяла на себе обов`язок у випадку дотримання Стороною-2 нового терміну сплати боргу, звільнити її в порядку ст. 605 ЦК України (припинення зобов`язання прощенням боргу) від штрафу, що може бути присуджений на користь Сторони-1 Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/9389/19 (п. 1 Додаткової угоди № 1).

Зміст цієї Додаткової угоди № 1 від 25.03.2019 року у системному зв`язку із обставинами набрання законної сили рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 та виконавчого провадження свідчить, що її було укладено саме з метою запобігання штрафу за Договором цесії, тобто уникнення негативних для нього правових наслідків невиконання договору, які знаходяться у причинному зв`язку із цивільним правопорушенням Банка.

Судом встановлено, що такі правомірні та обґрунтовані в силу ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості судових рішень та відповідальності за їх невиконання сподівання позивача не виправдалися, Банк продовжував не виконувати свої грошові зобов`язання, рішення суду не виконував.

Суд при цьому бере до уваги зміст постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 стосовно того, що відповідач Банк взагалі не мав наміру виконувати договірні зобов`язання (абз. 4 арк. 10 цієї постанови). За таких обставин неповернення коштів ОСОБА_1 знову не отримав можливості дотриматися нового терміну розрахунку (30.05.2019 року) із ОСОБА_7 , встановленого Додатковою угодою № 1 від 25.03.2019 та порушив його.

Лише 29.07.2019 року з відповідача по справі № 759/14190/17 АТ «ПроКредит Банк» було у примусовому порядку стягнуто суму коштів, зокрема - вищевказані 1 300 000,00 грн. Постановою приватного виконавця від 29.07.2019 виконавче провадження закінчено через фактичне виконання у повному обсязі.

У даному випадку зобов`язання Банка щодо виплати 1 300 000,00 грн. виникло не з рішення суду, а із укладеного 16.05.2015 року АТ «ПроКредит Банк» з позивачем договору про надання банківських послуг та положень ст.ст. 1066, 1068 ЦК України. Рішення суду про стягнення у справі № 759/14190/17 є лише заходом судового захисту порушених прав позивача (ст. 16 ЦК України).

21.10.2019 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/9389/19 ОСОБА_8 видано виконавчий лист. Відповідно до заяви-підтвердження ОСОБА_7 , посвідченої 05.11.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровим А.В. за реєстровим № 1864 та квитанцій АТ КБ «Приватбанк» від 21.10.2019 року і від 05.11.2019 року - ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання щодо сплати ОСОБА_7 коштів в розмірі 1 300 000,00 грн. та сплатив останньому штраф в розмірі 6 500 000,00 грн.

Відтак, у розумінні ст. 22 ЦК України сума в розмірі 6 500 000,00 грн. є завданими ОСОБА_1 збитками - як втратами, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та витратами, зробленими управненою стороною (позивачем) як додатковими витратами (штрафні санкції, сплачені ОСОБА_7 ), понесені позивачем, який зазнав збитків внаслідок порушення зобов`язання відповідачем.

За Додатковою угодою № 1 від 25.03.2019, яка є правомірною та обов`язковою для виконання в силу ст.ст. 203, 629 ЦК України, то у зв`язку із порушенням цієї угоди (несплатою суми в розмірі 1 300 000,00 грн. за новим строком до 30.05.2019 року) виникла відповідальність ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі 700% від несвоєчасно несплаченої суми (п. 2 Додаткової угоди № 1), а саме: 1 300 000,00 х 700% = 9 100 000,00 грн.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року у справі № 33/20-05 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення неустойки, з останнього стягнуто 9 100 000 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання по Додатковій угоді № 1.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення третейського суду відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_7 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року у справі № 33/20-05.

Із змісту вказаних судових рішень, рішення третейського суду та процесуальних документів у справі № 33/20-05 третейського суду (позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив), змісту листів-вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 від 06.11.2019 року та від 14 травня 2020 року у системному зв`язку із встановленими судом обставинами справи вбачається причинний зв`язок протиправної поведінки відповідача у вигляді неповернення позивачу з його поточного рахунку коштів в розмірі 1 300 000,00 грн. протягом періоду з 29.08.2017 року по 29.07.2019 року із негативними наслідками невиконання до 30.05.2019 року позивачем своїх грошових зобов`язань за Додатковою угодою № 1 від 25.03.2019 року перед ОСОБА_7 у вигляді сплати штрафу у вигляді 9 100 000,00 грн.

Суд виходить при цьому з того, що очікування позивачем належного та своєчасного виконання Банком рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17, починаючи з 28.02.2019 року (дати набрання цим рішенням законної сили) не було абстрактним припущенням з боку позивача, а ґрунтується на імперативних положеннях ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості судових рішень. Позивач міг і повинен був отримати визначені кошти до 30.05.2019 року , і подальша неправомірна бездіяльність відповідача стала причиною, яка позбавила його можливості їх отримати.

Принцип передбачуваності (очікуваності) позивачем як суб`єктом правовідносин відповідних правових наслідків (правового результату), а саме - невідкладної виплати йому Банком грошової суми із набранням 28.02.2019 року рішенням суду законої сили, повністю відповідає існуючому законодавству, утворює основу правової визначеності і відображений також в практиці Європейського суду з прав людини, що визнається в Україні джерелом права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Так, у рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» суд визнав, що порушення такого «законного сподівання» (встановленого законом чи судовим рішенням) кредитора на належне виконання боржником є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд приходить до висновку, що штрафи в розмірі 6 500 000,00 грн. та 9 100 000,00 грн., а всього - 15 600 000,00 грн., стягнуті з позивача на користь його контрагента ОСОБА_7 є негативним (шкідливим) для позивача результатом як наслідком протиправної поведінки відповідача АТ «ПроКредит Банк», яка виразилась у неповерненні ним протягом двох років (в період з 29.08.2017 року по 29.07.2019 року) грошових коштів в розмірі 1 300 000,00 грн., які позивач мав сплатити на користь ОСОБА_7 за Договором цесії.

В ході розгляду справи судом не встановлено існування будь-яких інших обставин, які вплинули на вищевказані події щодо невиконання позивачем своїх зобов`язань за Договором цесії.

Варто зауважити, що внаслідок протиправної поведінки АТ «ПроКредит Банк» йому було завдано збитків - відбулось об`єктивне зменшення майнових благ позивача, яке проявилось у його реальних втратах у вигляді стягнення з нього штрафів на загальну суму в розмірі 15 600 000,00 грн. Саме до такого по суті визначення збитків зводиться правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Відтак, в ході судового розгляду справи позивачем доведено наявність збитків в розмірі 15 600 000,00 грн. та безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і збитками. Суд вважає встановленим, що протиправна поведінка відповідача є причиною, а збитки в розмірі 15 600 000,00 грн., яких зазначв позивач,- наслідком такої протиправної поведінки.

Що ж стосується судового збору в розмірі 9 605,00 грн., стягнутого з ОСОБА_1 відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, то такий судовий збір не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Порядок розподілу та відшкодування таких судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Отже, понесені ОСОБА_1 в іншій цивільній справі процесуальні судові витрати не можуть розглядатися як збитки.

Висновок суду про причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача та завданими позивачу збитками підтверджується також показаннями позивача ОСОБА_1 , допитаного в якості свідка в судовому засіданні в порядку ст. 92 ЦПК України за клопотанням представників відповідача. В силу п. 3 ч. 1 ст. 76 ЦПК України такі показання є доказами у справі.

Так, як пояснив в судовому засіданні попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 383, 385 КК України в якості свідка позивач ОСОБА_1 , він уклав із ОСОБА_7 договір про відступлення прав вимоги від 03.08.2017 року (Договір цесії), за яким був повинен до 06.09.2019 року сплатити останньому 1 300 000,00 грн. Саме такі кошти, у вказаному розмірі, зберігалися на його поточному рахунку в АТ «ПроКредит Банк», а тому він був повністю впевнений що Банк поверне йому кошти і за рахунок їх виконає своє грошове зобов`язання перед ОСОБА_7 . Своєчасно подав до Банку заяву про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн., яка була прийнята Банком, проте не виконана і він отримав відмову, а рахунок Банк заблокував. Внаслідок нездійснення до 06.09.2019 року розрахунку по Договору цесії, контрагент ОСОБА_7 стягнув з нього за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року штраф в розміроі 6 500 000,00 грн. Маючи на меті запобігти сплаті такої значної суми штрафу та обґрунтовано розраховуючи на виконання Банком рішення Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з Банка 1 300 000,00 грн., домовився із ОСОБА_7 про укладення Додаткової угоди № 1 від 25.03.2019 року, за умовами якої він взяв на себе новий обов`язок щодо сплати коштів до 30.05.2019 року, а ОСОБА_7 відмовляється від штрафу (прощає борг).

Великий розмір передбаченого цією Додатковою угодою штрафу у випадку невиконання зобов`язання до 30.05.2019 року пояснив тим, що це була виставлена ОСОБА_7 умова, а він був повністю впевнений, що Банк згідно закону виконає рішення суду та поверне йому кошти. Проте, повернення коштів з боку Банка не сталось, він ухилювався від виконання рішення суду, а ОСОБА_7 звернувся до третейського суду, за рішенням якого з позивача стягнуто 9 100 000,00 грн.

Після отримання від Банка коштів в порядку виконавчого провадження, сплатив ОСОБА_7 борг. Позивач вказує, що у нього не було інших джерел для сплати коштів в розмірі 1 300 000,00 грн., ніж кошти, які зберігалися на його рахунку в АТ «ПроКредит Банк». Рівень його заробітної плати не надавав можливість виконати такі грошові зобов`язання.

Щодо посилань Банку на докази витрачання ним 2 885 394,59 грн. у липні 2019 року свідок зазначив, що це були не його кошти, а отримані від ОСОБА_6 кошти в розмірі 3 000 000,00 грн. на виконання укладеного із останнім Договору про співробітництво від 14.06.2019 року, для купівлі на електронному аукціоні прав вимоги у ПАТ «Банк Національний Кредит». Крім того, у вересні 2019 року він умовив ОСОБА_6 позичити йому 2 000 000,00 грн., які були необхідні для повного розрахунку із ОСОБА_7 за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року.

Показання свідка ОСОБА_1 є логічними, послідовними і такими, що підтверджуються зібраними у справі доказами та поясненнями сторін, а тому суд вважає їх належним та допустимим доказом на підтвердження обставин справи; підстав до неврахування цих показань не вбачається.

Допитаний в судовому засіданні та попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 383, 385 КК України свідок ОСОБА_6 підтвердив обставини взаємовідносин із ОСОБА_1 , зокрема укладення ним Договору про співробітництво від 14.06.2019 року та передачу позивачу у вересні 2019 року в якості позики 2 000 000,00 грн., для погашення останнім боргів за судовим рішенням. Одночасно свідок пояснив, що наявність у нього таких вільних коштів пов`язана з отриманням більш як 5 років тому доходу у розмірі близько 1 млн. доларів США.

Показання свідка ОСОБА_6 є логічними, послідовними і такими, що підтверджуються зібраними у справі доказами та поясненнями сторін і показаннями свідка ОСОБА_1 , а тому суд вважає їх належним та допустимим доказом на підтвердження обставин справи; підстав до неврахування цих показань не вбачається.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з виписок по рахунку ОСОБА_1 в АТ «ПроКредит Банк»; відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків; відомостей Пенсійного фонду України щодо заробітної плати; податкової декларації ФОП ОСОБА_1 за 2019 рік; довідок товариств, де працює позивач або рахується учасником (засновником) - інших джерел виконання ОСОБА_1 свого грошового обов`язку в розмірі 1 300 000,00 грн. перед ОСОБА_7 за Договором цесії не вбачається.

Щодо посилань представників відповідача АТ «ПроКредит Банк» на наявність у власності ОСОБА_1 численних об`єктів нерухомого майна, то суд приходить до висновку, що на час спірних правовідносин у власності позивача була квартира, де він зареєстрований та проживає із родиною і садовий будинок для відпочинку. Вирішення питання продажу позивачем таких об`єктів для розрахунків за Договором цесії належить виключно позивачу та у жодному правовому зв`язку із обставинами протиправних дій Банку не знаходиться.

Відповідно до Договору про співробітництво від 14.06.2019 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , останній за розпискою від 16.06.2019 року отримав він ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3 000 000,00 грн., із використанням їх виключно для придбання на електронному аукціоні кредитного портфеля ПАТ «Банк Національний Кредит» (п.п. 1.1, 1.2, 1.5 цього договору).

Згідно із розпискою від 10.09.2019 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_6 в якості позички кошти в сумі 2 000 000,00 грн.

Виходячи із встановлених судом обставин справи та змісту нотаріально посвідченої заяви-підтвердження ОСОБА_7 від 05.11.2019 року, ОСОБА_1 розрахувався із ОСОБА_7 в сумі, визначеною Договором цесії та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19, а саме 7 809 605,00 грн., де вбачається співмірність стягнутої з Банка за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 суми в розмірі 5 715 000,00 грн. та отриманої 10.09.2019 року позики в розмірі 2 000 000,00 грн. від ОСОБА_6 .

Доказів того, що позивач мав можливість розрахуватися за Договором позики з інших джерел, ніж протиправно утримувані Банком протягом двох років, до 29.07.2019 року, кошти позивача в розмірі 1 300 000,00 грн., судом не отримано.

Встановлено, що позивач був обмежений для виконання Договору цесії лише коштами в розмірі 1 300 000,00 грн., які зберігалися на його рахунку і використати які саме для такого виконання він мав намір. Крім того, договором цесії був визначений обов`язок позивача розрахуватися із контрагентом саме готівкою в розмірі 1 300 000,00 грн. і на виконання такого свого обов`язку позивач власно і звернувся 22.08.2017 року до відповідача із письмовою заявою № 4?1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн.

Суд також бере до уваги ту обставину, що у випадку належного виконання відповідачем АТ «ПроКредит Банк» своїх зобов`язань перед позивачем за договором банківського рахунку і недопущення відповідачем протиправної поведінки, такі негативні для позивача правові наслідки, як стягнення з нього штрафу в загальному розмірі 15 600 000,00 грн. не відбулось.

Суд виходить з того, що в силу ст.ст. 76, 77-80 ЦПК України предметом доказування у даній справі за позовом є неправомірність поведінки (дії чи бездіяльність) Банку; наявність шкоди та розмір збитків як грошове вираження шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавала шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку, що по даній справі доведено: неправомірність поведінки відповідача; наявність шкоди в розмірі 15 600 000,00 грн.; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина відповідача.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилається на ту обставину, що ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі № 759/14190/17 було зупинено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у цій справі до закінчення касаційного провадження, а постановою приватного виконавця Коновалова О.С. від 04.04.2019 року було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 759/14190/17, виданого 22.03.2019 року Святошинським районним судом м. Києва. Відповідач при цьому стверджує, що лише після закінчення касаційного провадження у справі № 759/14190/17 та ухвалення Верховним Судом постанови від 26 червня 2019 року у цій справі, приватний виконавець поновив виконання рішення суду, а відповідач лише з 26.06.2019 року отримав можливість виконати рішення суду, зокрема свої обов`язки по виплаті позивачу 1 300 000,00 грн.

Такі твердження відповідача не ґрунтуються на законі, оскільки зупинення виконання рішення суду до закінчення касаційного провадження (ч. 8 ст. 394 ЦПК України) не є тотожнім зупиненню його дії. Згідно із ч. 2 ст. 273 та ст. 383 ЦПК України оскаржене в касаційному порядку та не скасоване рішення суду набирає законної сили з дня прийняття постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права на захист майнового інтересу, а тому кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

В постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на ту обставину, що Договором цесії та Додатковою угодою № 1 від 25.03.2019 року були встановлені дуже високі розміри штрафу за невиконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань щодо сплати на користь ОСОБА_7 суми в розмірі 1 300 000,00 грн., до06.09.2017 року та до 30.05.2019 року відповідно.

Варто зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на Закон України від 14.10.2014 року № 1702-VII «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (редакція, яка діяла на час спірних правовідносин; далі - Закон № 1702-VII) як на підставу звільнення АТ «ПроКредит Банк» від цивільно-правової відповідальності за вчинене правопорушення.

Частиною 10 ст. 17 Закону № 1702-VIIвизначено, що зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин першої - третьої, п`ятої цієї статті, частини третьої статті 23 цього Закону не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності суб`єкта первинного фінансового моніторингу та його посадових осіб за порушення умов відповідних правочинів.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 цього Закону суб`єкти фінансового моніторингу, їх посадові особи та інші працівники не несуть відповідальності за шкоду, заподіяну юридичним і фізичним особам у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків під час проведення фінансового моніторингу, якщо вони діяли у межах завдань, обов`язків та у спосіб, що передбачені цим Законом.

Вбачається, що таке звільнення від цивільно-правової відповідальності, у тому числі - за шкоду, Банка як суб`єкта первинного фінансового моніторингу встановлено у разі того, якщо вони діяли під час проведення фінансового моніторингу у межах завдань, обов`язків та у спосіб, що передбачені наведеним Законом.

Рішенням Святошинського районного суду Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17встановлено, що дії відповідача АТ «ПроКредит Банк» з проведення фінансового моніторингу не відповідали вимогам Закону № 1702-VII.

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1702-VIIвизначено, що особи, які винні у порушенні вимог цього Закону та/або нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансували тероризм чи розповсюдження зброї масового знищення, несуть кримінальну, адміністративну та цивільно-правову відповідальність згідно із законом.

Безпідставними також є посилання відповідача на норми ч. 1 ст. 613 ЦК України, згідно із якими кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання.

Належних доказів такого прострочення матеріали справи не містять і сторонами суду не надано. Як вставлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 позивач звернувся 22.08.2017 року до відповідача із письмовою заявою № 4?1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн. і відповідач повинен був виконати такий свій обов`язок щодо здійснення видаткової операції з видачі готівки до 29.08.2017 року. Саме в цьому і полягає належне виконання Банком свого зобов`язання, передбаченого ст.ст. 1066, 1068 ЦК України та умовами укладеного сторонами договору банківського рахунку.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В черговий раз суд зазначає, що вказаним рішення встановлено, що Банк належним чином не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору банківського рахунку, допустив неналежне надання банківських послуг та протиправно обмежив реалізацію позивачем його права на розпорядження коштами на власний розсуд, встановлено факт того, що дії Банка не відповідали вимогам Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», «Про захист прав споживачів» та ЦК України. Зокрема, судом було встановлено, що відмова Банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законодавством.

Попри тверджень відповідача щодо «прострочення кредитора» суд звертає також увагу на зміст постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 стосовно того, що відповідач Банк взагалі не мав наміру виконувати договірні зобов`язання (абз. 4 арк. 10 цієї постанови).

Вбачається, що відповідач намагається у такий спосіб піддати повторній ревізії або поставити під сумнів судове рішення у справі № 759/14190/17, яке набрало законної сили, що є неприпустимим.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» визначено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі № 759/14190/17, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт прострочення боржника АТ «ПроКредит Банк», а не прострочення кредитора - позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем, на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, доведені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 15 600 000,00 грн., які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Що з стосується стягнення з відповідача 9 605,00 грн., то у задоволенні таких вимог слід відмовити з вищенаведених підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в розмірі 15 600 000,00 грн. суд враховує, що саме невиконання зобов`язання за договором не може розглядатися як реальна шкода, тому сума основного боргу не повинна включатися до складу збитків. Змішувати поняття суми основного боргу із збитками не можна, тому що порядок примусового стягнення суми основного боргу і збитків суттєво відрізняється, і перш за все тим, що основний борг стягується згідно з правилами щодо виконання зобов`язань, а збитки стягуються відповідно до правил про відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Законодавством встановлено виключний перелік випадків, які надають можливість суду зменшити суму збитків, яка підлягає стягненню. Так, до цього переліку належить спадкування обов`язку відшкодувати збитки спадкоємцем, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержано ним у спадщину (ст. 1231 ЦК України). Зменшується розмір збитків і у разі порушення зобов`язання з вини кредитора (ст. 616 ЦК України). Інших випадків зменшення судом суми збитків, які підлягають стягненню з боржника, на відміну від можливості зменшення розміру неустойки (ст. 551 ЦК України), законодавство не містить.

Суд також враховує, що матеріали справи містять докази протиправної поведінки та вини відповідача АТ «ПроКредит Банк» у взаємовідносинах із позивачем, проте не містять жодних доказів протиправної поведінки чи вини останнього або доказів прострочення кредитора. Відповідач АТ «ПроКредит Банк» є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою банківською установою.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору. Саме такий висновок міститься у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Наведене також узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Наведене також кореспондується із затвердженою Кабінетом Міністрів України «Конценцією державної політики у сфері захисту прав споживачів на період до 2020 року», відповідно до якої споживачі в Україні не захищені державою і законом внаслідок декларативного характеру проголошених прав та відсутності механізмів їх реалізації та відновлення.

Суд має дотримуватися позиції стосовно пріоритету інтересів позивача як споживача, що також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, по справі «Сєрков проти України» (рішення від 07.07.2011) Європейський суд дійшов висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом, та, у зв`язку з тим, що судами всупереч національного законодавства не було застосовано підхід, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення. Той принцип, що суд має виходити із інтересів споживача, які гарантуються державою, враховуючи юридичну вразливість громадян порівняно із юридичними особами-контрагентами, слідує і з принципу верховенства права, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 ЦК України у вигляді таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, а також ст. ст. 5, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» про забезпечення захисту прав споживачів державою та здійснення такого захисту судом. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19.02.2009 року по справі «Христов проти України», зазначено: «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті б Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав».

Стягнута на користь позивача сума збитків не є для нього джерелом отримання невиправданого прибутку, а має для нього суто компенсаційний характер, оскільки чітко відповідає розміру об`єктивного зменшення його майнових прав (розміру витрат, зроблених позивачем). Наведене кореспондується із правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2003.

Крім того, відповідно до наявної в матеріалах справи фінансової звітності відповідача АТ «ПроКредит Банк», останній є прибутковим суб`єктом господарювання із значним статутним капіталом та сукупним доходом. Задоволені судом позовні вимоги складають не більш як 4% від прибутків відповідача, а тому суму стягнення не можна визнати критичною для відповідача, надмірною, не є для нього непомірним тягарем або значно утруднить його господарську діяльність або зробить її неможливою. Доказів того, що відповідач на даний час є збитковим суб`єктом господарської діяльності або має тенденцію до збитковості, до суду не надано.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 ЦПК України).

Отже, виходячи з вищенаведеного, враховуючи конкретні обставини справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню частково.

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку із задоволенням позову, покладаються на відповідача.

Розмір судового збору за подання цього позову фізичною особою, на час його подання, відповідно до Закону України «Про судовий збір» становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 102,00 грн. Відтак, з урахуванням ціни позову розмір судового збору, який мав були сплачений становив 10 520,00 грн. (2 102,00 х 5).

Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору.

У зв`язку із тим, що позовні вимоги позивача майнового характеру підлягають задоволенню, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 10 520,00 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 89, 258, 264, 265, 268 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 525, 526, 549, 1066, 1068, 1074 ЦК України та ст.ст. 1,1-1, 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107-А; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) грошову суму в розмірі 15 600 000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107-А; ) на користь Держави судовий збір в розмірі 10 520,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М.Шум