Справа №305/2024/19
Провадження по справі 2/305/79/21
15.06.2021. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Найман Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину майна,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна подружжя та виділ частки.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, ОСОБА_3 від 20.11.2019 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 19.12.2019. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.
05 лютого 2020 року, представником позивача, адвокатом Телегазій В.І., подано через канцелярію суду заяву про призначення судової будівельно-технічної експертизи.
18 листопада 2020 року, представником позивача, адвокатом Телегазій В.І., подано через канцелярію суду заяву про уточнення позовних вимог.
23 березня 2021 представником відповідача, адвокатом Марич І.Ю. подано відзив на позовну заяву.
У відзиві, адвокат Марич І.Ю. вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Зокрема, позивачем визначено спір не з приводу поділу майна в натурі, а про переведення його із спільної сумісної власності у спільну часткову (з визначенням ідеальних часток), що не передбачено законом, тобто таке переведення є незаконним. Норми Земельного кодексу України виключають можливість визнати земельну ділянку, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в порядку ст.69 Сімейного кодексу України. Якщо на земельній ділянці знаходимться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі реального поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди, у відповідності до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України. Вважає, що позов ОСОБА_1 може бути задоволений лише частково, в частині визнання житлового будинку та господарської споруди (убиральні) розташованих в АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном. Співмірно із задоволеною частиною позовних вимог слід присудити стягнення з відповідача судового збору на користь позивачки, а врешті позову слід відмовити, як необгрунтованому.
Ухвалою суду від 06.04.2021 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. У підготовчому засіданні представник позивача, адвокат Телегазій В.І. клопотання про призначення експертизи відкликав.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Представник позивача, адвокат Телегазій В.І., 15.06.2021 подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Представник відповідача, адвокат Марич І.Ю., 14.06.2021 надіслав до суду електронною поштою заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі відповідача. Позовні вимоги визнає частково - в частині визнання спільним сумісним майном житлового будинку та господарської споруди (убиральні) розташованих в АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог просив відмовити з підстав зазначених у відзиві. Просив стягнути з відповідача на користь позивачки частину сплаченого судового збору співмірно із задоволеною частиною позовних вимог.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось.
Вивчившита дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, взявши до уваги відзив відповідача,суд, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, укладеному 13 листопада 1999 року, у виконавчому комітеті Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, за актовим записом за № 38.
Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми.
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/1352/16-ц від 19 вересня 2016 року, шлюб між сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 , залишено прізвище - ОСОБА_4 . Рішення набуло законної сили 11 жовтня 2016 року.

Позивачка, ОСОБА_1 ініціюючи позов до суду, зазначає, що через сварки та непорозуміння з відповідачем, вона не має можливості користуватися та розпоряджатися спільно нажитим майном подружжя. Об`єктами спільної сумісної власності називає: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок, з кадастровим номером: :10:003:0142, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Судом встановлено, що відповідач, ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з позивачкою, 12.04.2000, у порядку приватизації отримав державний акт на право приватної власності не земельну ділянку серії ІV-ЗК №016871, з кадастровим номером: :10:003:0142, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: с. В. Водяне, Рахівського району, Закарпатської області.

Підтвердженням вказаної обставини, є копія державного акту серії ІV-ЗК №016871 виданого 12.04.2000 Верхньоводянською сільською радою Рахівського району Закарпатської області та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №184566641 від 11.10.2019.

Під час перебування в шлюбі сторони на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 побудували житловий будинок загальною площею 163,3 кв.м., житловою площею 62,2 кв.м.

23.04.2018 відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок за собою в цілій частині.

Згідно ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Оскільки спірний будинок був побудований сторонами під час шлюбу, відповідачем цей факт не заперечено, суд дійшов висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,3 кв.м., житловою площею 62,2 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин, суд, вважає, що позов в частині визнання спірного житловго будинку спільною сумісною власністю подружжя, підлягає до задоволення.

З приводу об`єкту нерухомого майна, земельної ділянки, з кадастровим номером: :10:003:0142, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: с. В. Водяне, Рахівського району, Закарпатської області, яке згідно правової позиції позивачки слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, судом встановлено наступне.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з положеннями частини першої статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року по справі №199/2099/17 провадження № 61-35533св18.

Крім того, необхідно звернути увагу на період, коли було здійснено приватазицію спірної земельної ділянки одним із подружжя.

Як уже зазначено вище, відповідач ОСОБА_2 , у порядку приватизації отримав державний акт на право власності не земельну ділянку серії ІV-ЗК №016871 - 12.04.2000.

Станом на момент приватизації відповідачем земельної ділянки, така, згідно норм Сімейного кодексу України, не вважалась особистою приватною власністю одного з подружжя.

З огляду на це, безпідставними є доводи відповідача та його представника, що земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 та відповідно не підлягає розподілу.

Поряд з цим, позивачем не ставиться вимога про поділ в натурі житлового будинку та виділу конкретної частини будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю є передчасною та такою що не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, суд встановив наступне.

Згідно норм глави 26 розділу І книги третьої Цивільного кодексу України, спільна власність - це власність декількох (двох і більше) осіб на один об`єкт. Якщо при цьому частки кожного із співвласників визначені, то це спільна часткова власність, а якщо частки не визначені - спільна сумісна власність.

У разі, якщо мова йде про розподіл саме майна, то в цьому випадку потрібно керуватись правилами поділу об`єкта в натурі або виділу частки об`єкта в натурі, виключно за умови технічної можливості таких дій (статті 364, 367, 370, 372 ЦК України). У результаті таких процедур формуються, як мінімум два нових об`єкта зі своїми характеристиками, адресами, а право спільної сумісної власності змінюється або взагалі припиняється.

У відповідності до ст.ст.355,368 ЦК України, спільна сумісна власність - це вид спільної власності, при яких частки співвласників не визначені.

Питання про визначення часток у спільній сумісній власності постає, як правило, тоді коли один із співвласників бажає розпорядитись належною йому часткою.

При цьому, ЦК України не містить норми, які б прямо регулювали укладення договору про визначення часток у спільній сумісній власності. У кодексі наявні лише норми, що регулюють виділ частки в натурі та поділ майна в натурі (ст.ст. 370, 372 ЦК України).

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2 вказної статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Натомість, в кінцевому варіанті змісту позовних вимог, позивачка та її представник не ставлять вимоги про поділ спільного сумісного майна в натурі, а просять визнати право власності на 1/2 частину майна (ідеальну частку), що не передбачено чинним законодавством.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, у відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, ОСОБА_5 слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що складається зі сплати судового збору, в сумі 768,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Уточнені позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами за АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 .

Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуюча: М.О. Марусяк