ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 617/1808/15-ц Головуючий суддя І інстанції Ворона С. В.
Провадження № 22-ц/818/3623/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Максимова Миколи Ігоровича на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Ворони С.В., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

01 жовтня 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ КБ ПриватБанк і ОСОБА_1 був укладений договір № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 117 278.20 грн. з кінцевим терміном повернення до 06.11.2014 року.

Відповідно до Договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати. Відповідач повинен надати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

У випадку порушення забов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 не виконала і станом на 26.08.2015 року має заборгованість в розмірі 314 362 грн. 46 коп., яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року в розмірі 314 362 грн. 46 коп. та судові витрати в розмірі 4 715 грн. 44 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Максимов М.І. просить рішення скасувати, закрити провадження в частині позовних вимог на суму 96517,44, та відмовити у задоволенні позовних вимог на суму 217845,02 грн.

Вказав, що заочним рішенням Вовчанського районного суду Харківської області у справі №2-388/2011 від 08 липня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року вже була стягнута судом у розмірі 96517,44 грн, тому у цій частині слід провадження у справі закрити, що відповідає правовим висновкам ВС від 22.05.2019 у справі №640/7778/18. Щодо вимог на суму 217845,02 грн, то у їх задоволенні необхідно відмовити з підстав того, що банківська установа після дострокового стягнення заборгованості не мала права нараховувати відсотки та штрафні санкції.

Звертає увагу суду на дотримання принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу не може бути поставлено під сумнів.

Відзив на скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши суддю-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, які не з`явилися в судове засідання без поважних причин, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, із ухваленням нового судового рішення по суті позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення не відповідає.

Суд встановив, що що між ПАТ КБ ПриватБанк і ОСОБА_1 був укладений договір № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 117 278.20 грн. з кінцевим терміном повернення до 06.11.2014 року.

Відповідно до згаданого Договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати. Відповідач повинен надати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору передбачені п. 7.1 Договору.

У випадку порушення порушення забов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно розрахунку позивача сума заборгованості по кредиту № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року станом на 26.08.2015 року становить 314562 грн. 46 коп., яка складається з 48053,92 грн.- заборгованість за кредитом; 35682,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 23515,25 грн. заборгованість по комісії; 207111,06 грн. пеня.

Задовольняючи позов відповідно до ст.ст. 526, 536 ЦК України, суд першої інстанції послався на те, що відповідачка не виконала взятих на себе обов`язків по кредитному договору, має заборгованість, яку добровільно не сплачує, тому з неї має бути стягнута заборгованість в повному обсязі, згідно умов кредитного договору, та судовий збір.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.

Згідно ч.1ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішені по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (правові висновки Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1133цс15 та у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України в редакції, яка є чинною під час апеляційного розгляду справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 43 чинного ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема:

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

Аналогічні норми цивільного процесуального права діяли на день розгляду справи судом першої інстанції.

Так, згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України 9в ред. на день розгляду судом першої інстанції) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України (в ред. на день розгляду справи судом першої інстанції) особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов`язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Вони також зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов`язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору, ч. 3 ст. 131 ЦПК України (в ред. станом на день розгляду справи судом першої інстанції).

Всупереч вказаних норм цивільного процесуального права банк у позові не зазначив про те, що на день звернення до суду з позовом по цій справі, він вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним договором кредиту і судом було цей позов задоволено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що чинним заочним рішенням Вовчанського районного суду Харківської області у справі №2-388/2011 від 08 липня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року вже була стягнута судом заборгованість у розмірі 96517,44 грн, яке набрало законної сили 02.10.2011 року (а.с.83/84).

При цьому судом було встановлено, що заборгованість за згаданим кредитним договором наступна: за тілом кредиту в розмірі 49108 грн. 06 коп.; по процентам за користування кредитом 20911 грн. 04 коп.; комісії за користування кредитом 10261 грн. 20 коп.; пені 16237 грн. 14 коп., а всього в розмірі 96517 грн. 44 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» також вказувало, що зобов`язання за кредитним договором DN81AR03110305 від 07.11.2007 року відповідачка належним чином не виконала. Тому позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року в розмірі 314 362 грн. 46 коп., яка згідно розрахунку складається із 48053,92 грн. за кредитом; 35682,23 грн. по процентам за користування кредитом; 23515,25 грн. по комісії за користування кредитом; 207111,06 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також - та понесені судові витрати в розмірі 4 715 грн. 44 коп. (а.с. 2 на зв., 8-9).

Остаточне рішення у справі №2-388/2011 набрало чинності, що відповідно до принципу правової визначеності, який є елементом конституційного принципу верховенства права (ст. 8 Основного Закону) виключає можливість надання нової оцінки судом обставинам і фактам, які міститься у рішенні суду за тотожнім позовом, яке набрало чинності та є обов`язковим згідно ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено судом.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України набрання законної сили рішенням суду постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для закриття провадження у справі.

Згідно ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Суд першої інстанції зазначених вимог процесуального закону не дотримався внаслідок недобросовісної процесуальної поведінки позивача, який всупереч своїх процесуальних обов`язків не повідомив суду про наявність преюдиціального рішення суду за тотожними вимогами, внаслідок чого суд у даній справи повторно стягнув заборгованість на суму 96517,44 грн.

Підстава для закриття провадження у даній справі за п.3 ч.1ст.255 ЦПК України спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто ухваленням остаточного судового рішення.

Враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 96517,44 по даній цивільній справі є тотожними з підставами та вимогами у розмірі 96517,44 грн із позовом, який був розглянутий судом у справі №2-388/2011, по якій вже є чинне на день розгляду судом цієї справи судове рішення про той самий предмет, з тих же самих підстав і між тими самими сторонами, - суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що провадження у справі в межах позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 96517,44 грн. підлягає закриттю.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

При цьому право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося внаслідок дострокового стягнення усієї заборгованості за згаданим рішенням суду від 08 липня 2011 року зі спливом 06 листопада 2014 року строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст. 1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання. За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору

Водночас суд враховує, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання ( таких вимог у даній справі не заявлялося та судом не розглядалося), що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦПК України у поєднанні зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 389, ч. 3 ст. 400 ЦПК України колегія суддів застосовує у даній справі.

Беручи до уваги, що заочним рішенням Вовчанського районного суду Харківської області у справі №2-388/2011 від 08 липня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110305 від 07.11.2007 року вже була стягнута судом у розмірі 96517,44 грн, апеляційний суд приходить до висновку, що решта вимог банку в частині стягнення заборгованості по процентам, комісії та пені на загальну суму 314362,46 - 96517,44 = 217845,02 грн. задоволенню не підлягають з наведених вище підстав, за їх безпідставністю.

Суд першої інстанції вказані обставини справи не з`ясував, внаслідок чого дійшов до помилкових висновків про доведеність позову та помилився із застосуванням вищевказаних норм матеріального та цивільного процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 1, 3 , 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно перерозподілити судові витрати та стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 , сплачений нею судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 7073 грн 16 коп. (а.с.101,101а).

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Максимова Миколи Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.11.2007 року за № DN81AR03110305 станом на 13.04.2011 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості: за тілом кредиту в розмірі 49108 грн. 06 коп.; по процентам за користування кредитом 20911 грн. 04 коп.; комісії за користування кредитом 10261 грн. 20 коп.; пені 16237 грн. 14 коп., а всього в розмірі 96517 грн. 44 коп. - закрити.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.11.2007 року за № DN81AR03110305 за період з 14.04.2011 року по 26.08.2015 року по процентам, комісії за користування кредитом, пені на загальну суму 217 845,02 грн - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати сплачений за подачу апеляційної скарги судовий збір в сумі 7073 грн.16 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.