П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2021 року місто Київ

справа № 761/18579/20

апеляційне провадження № 22-ц/824/476/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Мальцева Д.О. від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" Стрюкової Ірини Олександрівни про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом у якому просив суд зобов`язати відповідача у п`ятиденний строк подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення і виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна приватного обтяження, зареєстрованого 9 серпня 2017 року за № 16415521 (боржник ОСОБА_1 , підстава обтяження - договір застави майнових прав на вкладному рахунку від 6 липня 2012 року № 03/2012-З, об`єкт обтяження - майнові права на кошти в сумі 11 300 000 грн. на вкладному рахунку (депозитному) рахунку № НОМЕР_1 , розміщені в Черкаському РВ ПАТ "КБ "Хрещатик", які належать позивачу згідно договору банківського вкладу "Ювілейний" від 6 липня 2012 року № 1464Н) із зазначенням контрольної суми.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скаржник зазначає, що суд неправомірно відмовив у відкриття провадження, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 6 липня 2012 року між ПП "Надія" та ПАТ "КБ "Хрещатик" в особі Черкаського регіонального відділення ПАТ "КБ "Хрещатик" укладено кредитний договір № 03/2012, відповідно до умов якого підприємство отримало кредит в сумі 10 635 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 27 січня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 6 липня 2012 року банк уклав з ОСОБА_1 договір застави майнових прав № 03/2012-З, згідно умов якого останній передав у заставу грошові кошти в розмірі 11 300 000 грн., які були розміщені на його вкладному рахунку на підставі договору банківського вкладу "Ювілейний" від 6 липня 2012 року № 1464Н. На підставі вказаного договору застави у Державний реєстр обтяжень рухомого майна ПАТ "КБ "Хрещатик" внесені відповідні відомості.

1 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського регіонального відділення ПАТ "КБ "Хрещатик" із заявою про задоволення вимог банку за кредитним договором від 6 липня 2012 року № 03/2012 за рахунок предмета застави. В цей же день позивач був повідомлений листом про прийняття ПАТ "КБ "Хрещатик" належного виконання зобов`язань позичальника ПП "Надія" за кредитним договором за рахунок коштів, що знаходяться на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1 , відкритому згідно договору від 6 липня 2012 року № 1464Н та набуття права власності банком на вказані кошти, що відповідає основному боргу, процентам та іншим платежам, передбаченим кредитним договором, станом на 1 квітня 2016 року.

Після початку процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик", як неплатоспроможного банку, позивач, як новий кредитор, звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Хрещатик" із заявою про передачу документів, що підтверджують право вимоги банку до ПП "Надія" за кредитним договором від 6 липня 2012 року № 03/2012, на що отримав відмову, оскільки ПАТ "КБ "Хрещатик" не здійснювалося погашення за вказаним кредитним договором шляхом зарахування коштів ОСОБА_1 з депозитного рахунку.

Рішенням Господарського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року у справі № 925/1444/16 серед іншого встановлено, що зобов`язання ПП "Надія" перед банком за кредитним договором № 03/2012 від 6 липня 2012 року з наступними змінами та доповненнями, у розмірі, що відповідає основному боргу, процентам та іншим платежам, передбаченим кредитним договором, станом на 1 квітня 2016 року припинилися виконанням, проведеним належним чином; право застави за договором № 03/2012-З застави майнових прав на кошти на вкладному рахунку від 6 липня 2012 року з наступними змінами і доповненнями, припинилося з припиненням зобов`язання, забезпеченого заставою.

Підставою для звернення до суду з указаним позовом, стала наявність у Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна відомостей щодо обтяження ПАТ КБ "Хрещатик" майнових прав позивача на кошти в сумі 11 300 000 грн. на його вкладному рахунку НОМЕР_1 , що були розміщені згідно договору банківського вкладу від 6 липня 2012 року № 1464Н.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про зобов`язання ПАТ КБ "Хрещатик" подати заяву про припинення і виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого відомостей про обтяження майнових прав позивача на грошові кошти в розмірі 11 300 000 грн. не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності,крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Разом з тим визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Даний позов обґрунтовано тим, що ПАТ КБ "Хрещатик" безпідставно не подає заяву до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про припинення застави банку на грошові кошти позивачав сумі 11 300 000 грн., які розміщені на його вкладному рахунку НОМЕР_1 згідно договору банківського вкладу від 6 липня 2012 року № 1464Н.

Відомості про припинення застави мали бути внесені після прийняття 1 квітня 2016 року ПАТ "КБ "Хрещатик" належного виконання зобов`язань позичальника ПП "Надія" за кредитним договором за рахунок коштів, що знаходяться на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1 , відкритому згідно договору від 6 липня 2012 року № 1464Н та набуття права власності банком на вказані кошти, що відповідало основному боргу, процентам та іншим платежам, передбаченим кредитним договором, станом на 1 квітня 2016 року.

Рішенням Національного банку України (далі - НБУ) ПАТ "КБ "Хрещатик" віднесено до категорії неплатоспроможних та з 5 квітня 2016 року введено в ньому тимчасову адміністрацію. 3 червня 2016 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик".

Тобто спірні правовідносини виникли до прийняття рішення НБУ про віднесення ПАТ "КБ "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до статті 1 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон № 4452-VI) цим Законом установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VIє спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

За частиною 2 статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

З аналізу статті 4 Закону № 4452-VI вбачається, що Фонд здійснює як владні повноваження відносно банків, виконуючи регуляторну діяльність, перебравши на себе частину повноважень НБУ, передбачених статтями 99, 100 Конституції України та статтями 6, 7 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV "Про Національний банк України", так і повноваження, які не можна віднести до владних.

Такий висновок підтверджується положеннями частин 3, 5 статті 34 та частини 1 статті 36 Закону № 4452-VI, відповідно до яких з початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку, а Фонд набуває усі права органів управління та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Такі повноваження Фонд делегує уповноваженій особі Фонду.

Аналогічні повноваження Фонду та його уповноваженої особи зазначені у статтях 47, 48 Закону № 4452-VI.

Статтею 26 Закону № 4452-VI установлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті.

Отже, функції Фонду при тимчасовій адміністрації полягають у здійсненні повноважень з управління банком як органу управління цього банку та владних функцій як ліквідатора банку і гаранта за зобов`язаннями банку відповідно до статті 26 Закону № 4452-VI.

Визначення Фонду як юридичної особи публічного права (частина 2 статті 3 Закону № 4452-VI) не свідчить, що сама участь Фонду у будь-яких правовідносинах уже переводить їх у публічно-правові, але підтверджує правило частини 1 статті 82 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене законом.

Колегія суддів вважає, що вказаний спір має розглядатися за правилами цивільної юрисдикції, оскільки у цьому випадку спірні правовідносини не характеризуються тим, що Фонд керував, спрямовував волю, волевиявлення і поведінку позивача. Оскільки лише Фонду за законом доручено право забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку до його ліквідації, а спірні правовідносини у вказаній частині випливають з укладеного між банком і фізичною особою договору, уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних правовідносин.

Ураховуючи вищевикладене та суть спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає, що спір про зобов`язання ПАТ КБ "Хрещатик" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Хрещатик" вчинити певні дії не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження є помилковим.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: