РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

18.06.2021 року смт. Мангуш

Першотравневий районний суд Донецької області

в складі:

головуючого судді Демочко Д.О.

при секретарі Цукановій Л.П.

за участю

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє представник на підставі довіреності ОСОБА_2 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 ) до Мангушської селищної ради (місце знаходження: проспект Мира, б. 66, смт. Мангуш, Мангушський район, Донецька область) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2021 року на адресу Першотравневого районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник на підставі довіреності ОСОБА_2 до Мангушської селищної ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач по справі, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується її свідоцтвом про народження та довідкою по реєстрацію шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_4 померла, що підтверджується її свідоцтвом про смерть, актовий запис № 11 від 04.04.2008, виданим виконкомом Комишуватської сільської ради Першотравневого району Донецької області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується його свідоцтвом про смерть, актовий запис № 309 від 30.05.2018, виданим Відділом записів актів громадянського стану Адміністрації Муніципального утворення "Бологівський район" Тверської області Росії .

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 заповіт не залишив, спадкоємицею за законом першої черги є його донька ОСОБА_5 , інших спадкоємців за законом чи заповітом не має.

За життя ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою від 20.10.2020 № 395.

У 2013 році, у зв`язку з тим, що родичів в Україні не залишилось, а батько позивачки вже знаходився у похилому віці та переніс декілька інсультів, вона прийняла рішення забрати його жити до себе в Росію, де вони разом проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією домової книги, документом, що підтверджує вид на проживання ОСОБА_3 на території Росії, ідентифікаційним номером платника податків, а також довідкою від лікаря. Протягом всього часу спільного проживання донька та батько були пов`язані спільним побутом та господарством.

ОСОБА_6 здійснювала необхідний догляд за батьком, так як останній страждав на хронічні захворювання серця та судин і потребував сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_3 знов стався інсульт і ІНФОРМАЦІЯ_3 у лікарні м. Вишній Волочек він помер у віці 79 років.

Після смерті ОСОБА_3 витрати пов`язані з його похованням у повному обсязі понесла ОСОБА_6 , що підтверджується відповідними квитанціями.

У 2020 році, ОСОБА_2 як представник ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса у зв`язку з поданням заяви про прийняття спадщини після померлого, однак нотаріус повідомив про те, що відкрити спадкову справу неможливо з причини спливу встановленого законодавством строку на прийняття спадщини. Крім того, представником позивача було отримано роз`яснення про те, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, тому для оформлення спадкових прав необхідно в судовому порядку встановити факт спільного проживання з померлим.

Факт постійного проживання батька та доньки можуть підтвердити свідки: ОСОБА_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . Та ОСОБА_8 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .

Метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Таким чином, ОСОБА_1 на розсуд заявниці, є спадкоємцем першої черги за законом, від спадщини не відмовлялася, у особі представника ОСОБА_2 , претендуючи на спадщину звернулася до нотаріуса, як така, що постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з витягом зі спадкового реєстру, спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_3 відкрита не була.

Таким чином, не маючи іншої можливості захистити законні права та інтереси ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 на підставі довіреності з правом підпису змушена звернутися до суду та просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач Мангушська селищна рада надав до суду заяву, в якій не заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив розглянути справу у відсутності його представника.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.09.2013 року ( а.с. 6), довідкою про укладення шлюбу № А-00357 від 16.06.2020 року ( а.с. 7).

Позивач є громадянкою Російської Федерації, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_3 , що підтверджується паспортом громадянина НОМЕР_2 ( а.с. 5)

Батько позивача ОСОБА_3 помер на території Російської Федерації 28.05.2018 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 30.05.2018 року видане Відділом записів актів громадянського стану Адміністрації Муніципального утворення "Бологівський район" Тверської області Россїї, актовий запис № 309 від 30.05.2018 ( а.с.8).

Відповідно до довідки про вид на життя іноземного громадянина від 26.03.2014 року серії НОМЕР_4 , виданої управлінням ФМС Росії по Тверській області, громадянин України ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с.14) та отримав 08.04.2013 році у Федеральній податковій службі Росії свідоцтво про постановлення на облік фізичної особи в податковому органі з присвоєнням йому ІПН НОМЕР_5 ( а.с. 15)

У судовому засіданні свідки: ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 пояснили, що позивач дійсно забрала жити батька до себе у Росію у 2013 році. Чи жили вони там спільною сім`єю свідки пояснити не змогли.

Відповідно до статті 6 Конституції України Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами: Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі.

У стаття 125 Конституції України закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні принципи закріплені в Законі України « Про судоустрій та статус суддів». Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Юрисдикція місцевих судів щодо окремих категорій справ, а також порядок їх розгляду визначаються законом.

У листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» зазначається, що поняття "іноземний елемент" наведено у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право". Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави

Таким чином, враховуючи іноземне громадянство позивача суд при винесенні рішення має враховувати рекомендації Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається відповідно до частини 1 статті 414 ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦПК України заяви у справах про встановлення фактів, що мають значення для охорони сімейних прав та інтересів подаються до суду за правилами виключної територіальної підсудності, тобто за місцем проживання заявника.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» місце проживання фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК України і статті 372 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому така особа проживає постійно або тимчасово, а місцем перебування фізичної особи - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. При вирішенні зазначених питань суди також мають враховувати роз`яснення, що містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 (справа щодо прописки). Не є місцем проживання фізичної особи місце, в якому вона знаходиться під вартою у вигляді запобіжного заходу, місце, в якому особа відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком суду, місце, в якому особа знаходиться на стаціонарному лікуванні.

Згідно статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи-відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач-фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа-відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору. При вирішенні питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної, договірної, виключної підсудності.

Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8 Загальної декларації прав людини).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (частина перша статті 26 Конституції України).

На підставі статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно зі статтею 74 Закону України "Про міжнародне приватне право" процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, -

суд дійшов висновку про відмову в позові виходячи з того, що позивач є громадянином іншої держави та не перебуває під юрисдикцією України та подія, яка сталася, а саме факт спільного проживання позивача та відповідача на день смерті стався за межами держави Україна, на території іншої держави, а тому у суда немає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 1,74,76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст.6,26,55,124,125 Конституції України, ст.ст.4, 76, 77, 81,414, 263-265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник на підставі довіреності ОСОБА_2 до Мангушської селищної ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини про захист прав споживача і стягнення збитків - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено 24.06.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення Першотравневого районного суду Донецької області може бути подана до Донецької апеляційного суду через Першотравневий районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.О. Демочко