Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и

22.06.2021 року

Єдиний унікальний номер 448/245/21
Провадження № 2/448/315/21
Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Білоус Ю.Б.,

за участі секретаря судового засідання Тхір О.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська (81300, Львівська область, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну розміру аліментів,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
його представник адвокат Борисенко В.В.,(ордер серії ЛВ №182965 від 12.05.2021р.).
відповідачка ОСОБА_2 - не з`явилася,
в с т а н о в и в:

І. Короткий виклад обставин справи:
Позивач ОСОБА_1 , (надалі Позивач) звернувся до суду із зазначеним позовомдо ОСОБА_2 (надалі Відповідачка), про зміну розміру аліментів.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 26.06.2020 року з нього стягуються аліменти в користь ОСОБА_3 на утримання дитини: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.12.2019р. і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що з часу ухвалення рішення, ним сплачувались аліменти, однак на даний час його матеріальне та сімейне становище змінилося, зокрема, 07.02.2020 року він зареєстрував шлюб з гр. ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_6 , яка хворіє, діагноз: стато-кінетична затримка розвитку, внаслідок чого потребує коштовного лікування та постійного медичного контролю.

Стверджує, що на даний час визначений судом розмір аліментів для нього є непосильним, оскільки його матеріальне становище погіршилось, він не забезпечений службовим житлом, немає у своїй власності будинку чи земельної ділянки, вимушений орендувати житло, а внаслідок нарахувань заборгованостей по виплаті аліментів та виплаті за оренду житла, не має можливості належним чином забезпечувати утримання доньки ОСОБА_7 та дружини, яка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.

Наголошує, що на даний час проходить службу в лавах Державної прикордонної служби України та завжди намагався виконувати аліментні зобов`язання вчасно, але у зв`язку з частими змінами місця проходження служби, що пов`язано з переїздами, стягнення аліментів проходить із затримкою, тому у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду, яку він не може ні сплатити, ні погасити.

Зазначає, що відповідачка разом із неповнолітнім сином проживає у власному житлі, в облаштуванні якого, свого часу, ним була надана фінансова допомога.

Стверджує, що на час ухвалення Мостиським районним судом Львівської області рішення від 26.06.2020 року його майновий та сімейний стан були іншими, однак на даний час, через економічні фактори та перебування на його утриманні інших осіб, обставини змінились, а відтак сплачувати аліменти у раніше визначеному судом розмірі він не спроможний.

ІІ. Позиція учасників процесу:
Позивач ОСОБА_1 , та його представник адвокат Борисенко В.В., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява, в якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутності; проти позову заперечила в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:
Ухвалою суду від 18.03.2021року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 06.04.2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.04.2021 року уточнено анкетні дані відповідачки ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 13.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

ІV. Обставини справи, встановлені судом:
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з відповідачкою, знаходиться на її вихованні та утриманні.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 26.06.2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дитини: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.12.2019р. і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення суду, 04.08.2020 року видано виконавчий лист №448/1982/19, який перебуває на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби у м.Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (виконавче провадження ВП 63084537).

З часу ухвалення рішення суду відбулися зміни сімейного та майнового стану Позивача та майнового стану Відповідачки.

Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до копій консультативного висновку спеціаліста від 10.02.2021 року та від 25.03.2021 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлено діагноз: стато-кінетична затримка розвитку.

Доказів, які б підтверджували факт проживання позивача разом із дружиною ОСОБА_10 та дочкою ОСОБА_6 (акту обстеження матеріально-побутових умов життя, довідки про склад сім`ї, тощо), а також доказів перебування таких на утриманні позивача матеріали справи не містять та такі не долучались позивачем в судовому засіданні.

Згідно довідки про доходи Позивача за 2020 рік, виданою військовою частиною НОМЕР_3 ДПС України, яку суд вважає належним та допустимим доказом у справі, сума доходів (за мінусом аліментів) за період з липня 2020 року по грудень 2020 року складає 96 923 грн. 94 коп.

Відповідачка має задовільний стан здоров`я, працездатна, інших дітей на утриманні не має, однак доходів відповідачки не вистачає для належного утримання сина, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дитині, а також витрати на освітньо-виховний розвиток сина.

Згідно роздруківки АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування грошового забезпечення відповідачці ОСОБА_2 за 2021 рік, сума доходів за період з січня 2021 року по травень 2021 року складає 66 092 грн. 90 коп.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 09.09.2020 року; копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_6 серії НОМЕР_4 ; матеріалами виконавчих проваджень ВП №41171405 та ВП №63084537; копією довідки про доходи позивача ОСОБА_1 за 2020 рік; роздруківкою АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування грошового забезпечення відповідачці ОСОБА_2 за 2021 рік; виписками з медичної картки ОСОБА_6 та іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:
- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Міжнародне законодавство регламентує, що:
Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17.

Сімейним кодексом України встановлено, що:
Частинами 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Змістом ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Національне законодавство регламентує, що:
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

VІ. Висновки суду:
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неможливістю сплачувати позивачем аліменти у раніше визначеному рішенням суду розмірі, та неможливістю вирішити даний спір в позасудовому порядку. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просив суд змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, який визначений судовим рішенням, та змінити спосіб їх стягнення з 1/5 частки від усіх його видів заробітку (доходів) на грошову суму у розмірі не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до положень абз.2 ч.3 ст.181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Аналіз цієї норми права дає підстави для безальтернативного висновку, що законодавець чітко визначив права та обов`язки, якими наділені особи в аліментних відносинах.

Судом враховано матеріальне становище сторін, стан здоров`я та матеріальний стан дитини, ті обставини, що дитина сторін проживає разом з відповідачкою ОСОБА_2 , остання несе витрати по утриманню дитини, забезпечує її лікуванням в разі потреби, займається її вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль.

Окрім цього, враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати її нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану.

Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Звертаючись до суду з позовом, Позивач вказував, що у нього змінилося матеріальне становище, він не забезпечений службовим житлом, немає у власності будинку чи земельної ділянки, вимушений орендувати житло, а часта зміна місця проходження служби привела до зменшення розміру грошового забезпечення, а тому не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 1/5 частини його заробітку (доходу), однак така обставина не може слугувати підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів. Позивач є здоровим, працездатним та зобов`язаний, відповідно до чинного законодавства України, утримувати свою дитину. Будь-яких даних про те, що за станом здоров`я позивачу встановлена група інвалідності, чи існують обмеження щодо працевлаштування чи неможливості виконувати роботу, в матеріалах справи немає, а позивач не надав.

Суд констатує той факт, що перебування на утриманні позивача малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка народилася в іншому шлюбі, не є безумною підставою для зменшення розміру аліментів. Вказаний висновок повністю відображає правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19, провадження №61-9460 св 20.
На переконання суду, діти від різних шлюбів мають однакове право на утримання від батьків, незалежно від перебування таких в шлюбі, та батьки не мають компенсувати необхідність утримання однієї дитини в визначеному ними розмірі за рахунок зменшення обов`язку з утримання одних дітей, порівняно із іншими дітьми.

Так на думку суду, зменшення розміру аліментів на дитину позивача ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призведе до нерівного становища всіх дітей позивача та порушення гарантованого права дітей на належне утримання від батька.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що його матеріальний стан на момент звернення до суду із даним позовом (01.03.2021) є відмінним від його матеріального стану, який існував на час ухвалення Мостиським районним судом Львівської області рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , зважаючи на той факт, що позивач вже був працевлаштований на час розгляду вищевказаної справи. Та жодного іншого доказу на підтвердження його дійсного матеріального становища, крім отримання доходу за вказаним ним місцем роботи, суду не надано. Тобто чи має позивач інші доходи, а також майно, яке може приносити прибуток, в тому числі транспортні засоби, нерухоме майно тощо суду не надано.

Такі висновки суду відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19.
Суд також звертає увагу, що у поданому позові ОСОБА_1 просить зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, а саме з 1/5 частки з усіх видів заробітку (доходу) на грошову суму в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» становить з 1 січня: 2395 грн. : 2 = 1197,5 грн.

Аналіз вищенаведеної правової норми дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів.

Проте, як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 як одержувач аліментів категорично не погоджується на зміну способу їх стягнення, в той час як Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19) зазначено, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що посилання позивача на положення ст.192 СК України, як на підставу задоволення заявлених ним вимог, є безпідставним, адже позивач, як платник аліментів, має право звертатися з позовом про зміну розміру стягнутих рішенням суду аліментів, але в межах визначеного таким рішенням способу їх стягнення. В той час, як позивач фактично мав намір змінити спосіб стягнення аліментів, посилаючись на погіршення свого майнового стану, та погіршення стану здоров`я доньки від іншого шлюбу, проте не довів обставин, на які він посилався як на обґрунтування своїх вимог.
Враховуючи вищезазначене, суд доходить переконання, що позов про зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення не підлягає до задоволення за безпідставністю вимог, крім того, Відповідачка як одержувач аліментів не погоджується на зміну способу їх стягнення, відтак суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На переконання суду, раніше визначений судовим рішенням розмір аліментів у розмірі 1/5 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є таким, що відповідає якнайкращим інтересам дитини, та забезпечує її належний фізичний, розумовий та моральний розвиток.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно дост.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

VI. Судові витрати:
Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну розміру аліментів відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст судового рішення складено 29.06.2021року.

Суддя Ю.Б.Білоус

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Ю.Б.Білоус