Постанова

Іменем України

29 червня 2021 року

м. Київ

справа № 359/4731/19

провадження № 61-916 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Мараєвої Н. Є., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства (далі - ДП) «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання недійсним та скасування наказу про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаді начальника відділу контролю якості служби головного технолога. Наказом генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 28 лютого 2019 року № 01-07.1-9 були внесені зміни до організаційної структури та штатного розпису підприємства, згідно з якими з 01 березня 2019 року у службі головного технолога була створена група з контролю технологічних процесів, яка складалася з провідного інженера (керівника групи) та двох інженерів групи. На вказані посади були переміщені працівники, які обіймали посади провідного інженера (керівника групи) та інженерів групи моніторингу якості послуг відділу контролю якості служби головного технолога. Крім того, з 01 червня 2019 року посада начальника відділу контролю якості була скорочена в штатному розписі служби головного технолога. Однак у ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не відбулось жодних змін в організації виробництва і праці.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним (скасувати) наказ ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 28 лютого 2019 року № 01-07.1-9 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства».

У липні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила позов до

ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа - ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 03 червня 2019 року № 11-07/1-1104/п вона була звільнена з роботи з 03 червня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 частини першої

статті 40 КЗпП України. Однак відповідач не вжив заходів, спрямованих на переведення її на іншу роботу, маючи таку можливість, та звільнив її з роботи без забезпечення переважного права на залишення на роботі й без згоди професійної спілки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Зазначені обставини свідчать про те, що звільнення її з роботи було проведено з істотним порушенням трудового законодавства. Такими неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

від 03 червня 2019 року № 11-07/1-1104/п, поновити її на посаді начальника відділу контролю якості служби головного технолога ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 03 червня 2019 року, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 червня 2019 року та моральну шкоду у розмірі 100 тис грн.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 01 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про об`єднання цивільних справ в одне провадження задоволено. Цивільну справу № 359/5912/19 об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 359/4731/19.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 20 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до

ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання недійсним та скасування наказу про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа - ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Скасовано наказ генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 03 червня 2019 року № 11-07/1-1104/п про звільнення начальника відділу контролю якості служби головного технолога ОСОБА_1 з роботи з 03 червня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаді начальника відділу контролю якості служби головного технолога з 03 червня 2019 року.

Стягнуто з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу від 03 червня 2019 року до 20 серпня 2020 року в розмірі 456 449,52 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди

в більшому розмірі відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі звернуто до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не мала права оскаржувати наказ генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 28 лютого 2019 року № 01-07.1-9, а в матеріалах цивільної справи відсутні беззаперечні докази на підтвердження того, що в

ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не відбулось жодних змін в організації виробництва і праці.

Задовольняючи інший позов, суд указав, що ОСОБА_1 незаконно не була переміщена на обрані нею посади начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів та провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю, маючи відповідну освіту, кваліфікацію та досвід, тому звільнення позивачки з роботи було здійснено з порушенням вимог, передбачених частиною другою статті 40 та частиною третьою статті 49-2 КЗпП України. При цьому, протоколом засідання профспілкового комітету профспілки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 23 травня 2019 року № 61 відмовлено відповідачу у наданні згоди на звільнення з роботи позивача, яка була членом професійної спілки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль».

Середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто з урахуванням довідок про середню заробітну плату позивачки, виходячи із середньоденної заробітної плати.

Крім того, суд вказав, що незаконне звільнення позивача з роботи призвело до того, що ОСОБА_1 зазнала моральні страждання та була вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, тому позивачу була заподіяна моральна шкода, яка з урахуванням тривалості і глибини душевних страждань, а також вимог розумності й справедливості становить 10 тис. грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційні скарги ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, дослідивши та надавши оцінку всім обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивачки з роботи було проведено з порушенням вимог, передбачених частиною першою статті 43 КЗпП України. При цьому незаконне звільнення позивачки з роботи призвело до того, що ОСОБА_1 зазнала моральні страждання та була вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, то ці обставини переконливо свідчать про те, що позивачці була заподіяна моральна шкода, яка становить 10 тис. грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 незаконно не була переміщена на обрані нею посади начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів та провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»,

з урахуванням уточненої касаційної скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року й постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 05 лютого 2021 року касаційну скаргу ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано надати уточнену редакцію касаційну скаргу та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» надіслало до суду уточнену редакцію касаційну скаргу та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 359/4731/19 з Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Клопотання

ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про зупинення виконання судових рішень задоволено частково. Зупинено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року в частині,

що не підлягає негайному виконанню, до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» мотивована тим, що суди не в повній мірі дослідили обставини справи, неправильно надали оцінку доказам у справі, зокрема суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про приєднання, дослідження та надання оцінки письмовим доказам, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме завіреним копіям документів (вимоги до вакантної посади від 08 травня 2019 року

№ 02.3.-10-58 начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів та вимоги до вакантної посади від 10 травня 2019 року

№ 22-10-277 провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю), оскільки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» в апеляційній скарзі зазначив поважні причини неподання до суду першої інстанції вказаних письмових доказів, так як в ухвалі районного суду

від 13 серпня 2020 року про поновлення судового розгляду справи та витребування у ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» доказів було чітко зазначено, які документи надати суду.

Крім того, зазначає, що позивач в позовній заяві та в процесі розгляду справи взагалі не посилалася, як на підставу своїх вимог, на відсутність відповідних кваліфікаційних вимог в нормативних документах, тому ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не долучено до матеріалів справи відповідних внутрішніх документів, які б містили такі кваліфікаційні вимоги. Водночас, суд першої інстанції вирішив за власною ініціативою з`ясувати їх та витребував у відповідача чомусь лише вказані вище посадові інструкції та положення про служби, а не будь-які інші внутрішні нормативні документи, які б містили кваліфікаційні вимоги до посади начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів та посади провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю. Таким чином, суд першої інстанції фактично обмежив коло письмових доказів, на підставі яких можливо було б встановити відповідні обставини, тим самим створив передумови для неповного з`ясування обставин справи.

Також вказує на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки вже наявним у матеріалах справи письмовим доказам у вигляді службової записки начальника служби розвитку мережі маршрутів від 13 січня 2020 року

№ 02.3-10-2 та службової записки начальника служби управління нерухомістю від 11 січня 2020 року № 22-10-5, оскільки судом першої інстанції не було надано цим доказам жодної оцінки, а зазначені письмові докази також підтверджують обґрунтованість кваліфікаційних вимог кандидата на посаду начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів та посаду провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю.

Вказує, що суди неправильно застосували частину першу статті 43 КЗпП України, оскільки не надали оцінку обґрунтованості рішення профспілки. При цьому зазначає, що рішення профспілки про відмову в наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим, оскільки передбачене

статтею 42 КЗпП України переважне право на залишення працівника на роботі застосовується лише за умови проведення скорочення однорідних посад, а на підставі наказу від 28 лютого 2019 року № 01-07.1-9, крім посади начальника відділу контролю якості служби головного технолога, не передбачалося скорочення жодних інших однорідних посад, а тому у позивача було відсутнє переважне право на залишення на роботі

Посилається на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що містяться у постановах Верховного Суду: від 05 грудня 2018 року у справі № 584/197/17, провадження

№61-34517 св 18; від 20 червня 2019 року у справі №226/1664/18, провадження 61-6930 св 19.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» посилається на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім того, зазначає, що судаминалежним чином не досліджено зібрані у справі докази та встановлено обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Також, судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про приєднання, дослідження та надання оцінки доказам щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18-ц (провадження № 61-4367св20) та від 04 вересня 2020 року у справі № 760/26233/17 (провадження № 61-9301св19).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 березня 2019 року

ОСОБА_1 було вручено попередження про наступне вивільнення з роботи з 03 червня 2019 року. У той самий день позивачку було ознайомлено з Переліком наявних вакантних посад на підприємстві станом на 01 березня 2019 року. Зі змісту акту від 1 березня 2019 року №11-26-22 (а. с. 88, т.1) вбачається, що ОСОБА_1 спочатку не виявила бажання бути переведеною на жодну з вакантних посад. Однак 21 травня 2019 року позивачку було знову ознайомлено з Переліком наявних вакантних посад на підприємстві станом на 21 травня 2019 року (а. с. 131-135, т.1). Зі змісту акту від 21 травня 2019 року №11-26-92 (а. с. 130, т.1) вбачається, що

ОСОБА_1 виявила бажання бути переведеною на вакантні посади начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів або провідного інженеру інженерного відділу служби управління нерухомістю.

Зі змісту аркушу внутрішнього погодження електронного документа

(а. с. 139, т.1) вбачається, що начальник служби розвитку мережі маршрутів ОСОБА_3 відхилив кандидату позивачки у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не володіла поглибленими знаннями Microsoft Excel (формулами, розрахунками, зведеними таблицями та VBA). Зі змісту іншого аркушу внутрішнього погодження електронного документа (а. с. 141, т.1) вбачається, що начальник служби управління нерухомістю ОСОБА_4 також відхилила кандидатуру позивача у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не володіла навичками роботи в програмах AutoCAD та Adobe Photoshop.

Проте, зі змісту пункту 3.6 посадової інструкції начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів №29-05/2-114 від 8 червня 2017 року (а. с. 181-186, т.2) вбачається, що особа, яка претендувала на зайняття вказаної посади, повинна володіти програмами Word, Excel, Internet Explorer, іншими інтернет-браузерами та Power Point виключно в межах, необхідних для виконання посадових обов`язків, а не поглибленими знаннями цих програм. Зокрема, з пункту 1.3 вказаної посадової інструкції вбачається, що начальнику аналітичної групи маршрутів підпорядковувалась ціла низка фахівців-аналітиків аналітичної групи, які якраз, як виконавці, і повинні були володіти поглибленими знаннями програм Word, Excel, Internet Explorer, інших інтернет-браузерів і Power Point. Крім того, зі змісту пункту 3.10 посадової інструкції провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю № 22-05/1-6 від 13 липня 2018 року (а.с.191-195, т.2) вбачається, що до особи, яка претендувала на зайняття вказаної посади, пред`являлась вимога вміти використовувати оргтехніку, персональний комп`ютер та мати відповідні навички роботи в програмах Microsoft Word, Excel. Також відсутні жодні вимоги щодо володіння навичками роботи в програмах AutoCAD та Adobe Photoshop у посадовій інструкції провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю від 13 липня 2018 року №22-05/1-6 (а. с. 191-195, т.2).

Судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що аналіз цих обставин переконливо свідчить про те, що ОСОБА_1 незаконно не була переміщена на обрані нею посади начальника аналітичної групи служби розвитку мережі маршрутів та провідного інженера інженерного відділу служби управління нерухомістю. Тому звільнення позивачки з роботи було здійснено з порушенням вимог, передбачених частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

У цій частині доводи касаційної скарги про те, що позивачка не відповідача кваліфікаційним вимогам до вказаних посад є безпідставними й належним чином мотивованими судами.

Крім того, ОСОБА_1 була членом професійної спілки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль».

Зі змісту протоколу засідання профспілкового комітету профспілки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 23 травня 2019 року № 61

вбачається, що відповідачу було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивачки з роботи, оскільки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» недотримався вимог, передбачених частиною другою статті 40 та частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, при вивільненні ОСОБА_1

(а. с. 143-144, т.1).

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП Українита частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-104цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 703цс15, у постанові Верховного Суду 20 червня 2019 року у справі

№ 226/1664/18 (провадження № 61-6930св19).

Суди дійшли вірного висновку про те, що рішення профспілки про ненадання згоди на звільнення позивачки обгрунтовано належним чином, у зв`язку з чим подібні доводи касаційної скарги відхиляються.

Зазначені обставини свідчать про те, що звільнення позивачки з роботи було проведено з порушенням вимог, передбачених частини першої статті 43

КЗпП України.

Зважаючи на наведене вище та оскільки позивачці не було запропоновано дві посади, суди попередніх інстанцій вірно вважали необхідним з метою відновлення законності та порушеного права позивачки на працю скасувати наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» від 03 червня 2019 року № 11-07/1-1104/п та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю якості служби головного технолога з 03 червня 2019 року.

Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Зі змісту довідки про середню заробітну плату від 24 липня 2019 року

(а. с. 156, т.1) вбачається, що на день звільнення з роботи середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1 617,76 грн. Період часу вимушеного прогулу позивача від 03 червня 2019 року до 20 серпня 2020 року становив 306 робочих днів. Крім того, зі змісту розрахункового листа за червень 2019 року (а.с. 165, т.2) вбачається, що в день звільнення з роботи ОСОБА_1 була виплачена вихідна допомога в розмірі 33 972,96 грн

та компенсація за дні невикористаної відпустки в розмірі 4 612,08 грн.

Колегія суддів вважає, що суди вірно стягнули з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу від 03 червня 2019 року до 20 серпня 2020 року в розмірі

456 449,52 грн.

У цій частині касаційна скарга не містить доводів незаконності обчислення середнього заробітку позивачки.

Згідно з частиною першою статті 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели

до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, оскільки незаконне звільнення позивачки з роботи призвело до того, що вона зазнала моральні страждання та була вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, тому їй була заподіяна моральна шкода.

З врахуванням тривалості та глибини душевних страждань позивачки,

а також вимог розумності та справедливості суди попередніх інстанцій вірно визначили розмір заподіяної моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Посилання касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки наявним у матеріалах справи письмовим доказам та відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи інших доказів, а суд першої інстанції ухвалою не витребував ці докази не заслуговують на увагу, оскільки відповідач мав змогу з власної ініціативи подати зазначені в доводах касаційної скарги докази до суду першої інстанції на противагу доказам позивача. І, більше того, це є процесуальним обов`язком роботодавця доводи необґрунтованість позовних вимог про поновлення на роботі й доводити законність звільнення працівника з роботи.

Крім того, на стадії апеляційного перегляду справи подання, дослідження

й оцінка нових доказів можлива лише у виняткових випадках (частина третя статті 367 ЦПК України), а таких випадків відповідач, користуючись професійною правничою допомогою, не довів.

Також Верховний Суд відхиляє посилання в касаційній скарзі на те,

що судами не враховано правові висновки Верховного Суду, оскільки

в справі, яка переглядається, інші фактичні обставини та доведення позовних вимог.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду попередніх інстанцій

не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень

не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року зупинено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року в частині, що не підлягає негайному виконанню,

до закінчення його перегляду в касаційному порядку, тому слід поновити виконання вказаного судового рішення в цій частині.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 20 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року в частині зупинення виконання.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць