Провадження №2/522/2874/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.09.2020 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Одеській області, третя особа на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 лютого 2020 року Приморським районним судом м. Одеси було розглянуто справу №420/6193/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Одеській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, прийнято рішення, яким позов задоволено: визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕФК №1548892 від 23.09.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.; закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.03.2020 року. Посилався на те, що за розглядом вказаної справи судом було встановлено протиправність винесення відносно нього постанови серії ЕФК №1548892 від 23.09.2019 року. Вказував, що у зв`язку з винесенням незаконної постанови йому та його близьким було завдано збитки як матеріального, так і морального характеру. Зокрема, ним на виконання оспорюваної постанови було сплачено штраф на суму 510 грн., понесені витрати із повернення автомобіля зі штраф-майданчику на суму 2530 грн.. Окрім того, під час знаходження його автомобіля на штраф-майданчику, невстановлені особи викрали з його автомобіля кошти на суму 12000 грн.. Отже, вважає, що незаконними діями працівників поліції та постановою про адміністративне правопорушення йому було нанесено збитки на суму 15 400 грн.. Також, на встановлення обставин зникнення його автомобіля, оскарження постанови, повернення автомобіля зі штраф-майданчику ним було здійснено значні витрати часу та коштів; він та його родичі (дружина з дітьми) були незаконно позбавлені єдиного засобу пересування, що негативно вплинуло на звичний розпорядок його життя та його дітей, погіршило моральний стан його дітей. Завдану йому та його родині моральну шкоду позивач оцінив на суму 60 960 грн..

Ухвалою суду від 14.09.2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 26.10.2020 року.

Представником Державної казначейської служби України 19.10.2020 року надані суду письмові пояснення на позов (а.с.33-40), в яких просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі за їх необґрунтованості та недоведеності. Додатково зазначили, що Управління патрульної поліції в Одеській області обслуговується централізованою бухгалтерією, та у разі можливого задоволення позову, відшкодування повинне здійснюватися за рахунок коштів Департаменту патрульної поліції, а не казначейства.

Через неявку сторін розгляд справи 26.10.2020 року був відкладений на 30.11.2020 року.

Позивачем 16.11.2020 року до суду надано відповідь на пояснення третьої особи, в якій просив задовольнити його позов в повному обсязі за обставин та підстав, викладених у позові.

30.11.2020 року представником Департаменту патрульної поліції надано суду заяву, в якій просив залучити до участі у справі в якості третьої особи Департамент патрульної поліції.

У зв`язку з перебуванням судді Домусчі Л.В. на лікарняному, розгляд справи призначений на 30.11.2020 року відкладено на 18.01.2021 року.

Через неявку сторін, за наявності клопотання представника відповідача, розгляд справи 18.01.2021 року був відкладений на 10.03.2021 року.

Ухвалою суду від 18.01.2021 року залучено Департамент патрульної поліції у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача до участі у даній справі.

Представником Департаменту патрульної поліції 10.03.2020 року були надані письмові пояснення на позов ОСОБА_1 (а.с.95-106), посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вказували, що органу, якого позивач визначив у якості відповідача по справі не існує. Натомість, є юридична особа Департамент патрульної поліції та його окремо визначений структурний підрозділ - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції. Також, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди. Відповідно до позову ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про стягнення з Державного бюджету України прямих, як ним зазначено, матеріальних збитків на загальну суму 15 040 грн.. З них, як стверджує позивач, 510 грн сплачений ним штраф на виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення ЕАК №1548892 від 23.09.2019 року, яка пізніше була скасовано відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси. Так, «Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013 року, (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182) передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Проте, ОСОБА_1 не звертався до Департаменту патрульної поліції для внесення подання на повернення помилково сплаченого адміністративного штрафу у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за постановою ЕАК №1548892 від 23.09.2019 року в розмірі 510 грн. Доказів протилежного ним не надано. Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує лише винесенням рішення Приморським районним судом м. Одеси, яким було скасовано постанову ЕАК №1548892 від 23.09.2019 року у справі про адміністративне правопорушення з тих підстав, що інспектором у постанові не зазначено доказів, на підставі яких було винесено цю постанову. У зв`язку з чим, фотофіксація та пояснення свідків вони не були прийняті судом у якості належних доказів. Дії ж співробітників поліції, пов`язані із тимчасовим затриманням транспортного засобу позивача та усуненням перешкоди шляхом відправлення його на штрафний майданчик, в даному судовому провадженні протиправними чи незаконними не визнавались. У зв`язку з чим позовну вимогу ОСОБА_1 щодо відшкодування витрат, пов`язаних з поверненням автомобіля зі штраф-майданчика у сумі 2530 грн., також вважають, що не можуть бути задоволенні. Що стосується відшкодування ОСОБА_1 начебто викрадених з його автомобіля грошових коштів на суму 12 000 грн, то доказів того, що дані грошові кошти на момент тимчасового затримання транспортного засобу дійсно знаходились в автомобілі, мало місце проникнення до автомобіля (що мало б бути підтверджено відповідним актом зі штрафного майданчика) та позивач звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо викрадення даних коштів, суду також не надано. Також заперечували проти вимог позивача щодо відшкодування йому витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн., понесених за розглядом іншої справи, оскільки такі кошти не можуть бути стягнуті за позовом в іншому провадженні. Посилались на те, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та діяннями відповідачів, відповідно до яких, нібито, заподіяно моральну шкоду. В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що «щоденні поїздки суспільним транспортом тимчасово погіршили моє здоров`я та негативно вплинули на самопочуття моїх близьких». У той же час належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин не надає, як і не обґрунтовує наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими наслідками (у випадку наявності таких) та діяннями відповідача. Слід також зауважити, що тимчасове затримання транспортного засобу мало місце 22.09.2019 року, а вже 23.09.2019 року позивач забрав свій автомобіль зі штрафного майданчику. Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 60 960,00 грн., не надає обґрунтованого розрахунку. За викладеного просили відмовити у позові в повному обсязі.

У підготовче засідання 10.03.2021 року сторони не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 18.05.2021 року.

У судовому засіданні 18.05.2021 року суд протокольно за клопотанням позивача замінив відповідача Управління патрульної поліції в Одеській області та Департамент патрульної поліції, останніх виключив із кола третіх осі. По справі було оголошено перерву до 10.06.2021 року.

У судове засідання 10.06.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представником відповідача до суду було подано заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та відмовити у позові за обставин, викладених у письмових поясненнях. Позивач поважність причин неявки суду не повідомив.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, зважаючи на строки розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін, без технічної фіксації процесу.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 25.06.2021 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала адміністративна справа №420/6193/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Одеській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

За розглядом справи Приморським районним судом м. Одеси 20.02.2020 року було постановлено рішення, яким позов ОСОБА_1 було задоволено:

-Визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕАК №1548892 від 23.09.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн. за ч.3 ст. 122 КУпАП;

- закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП, відповідно до постанови серії ЕАК №1548892.

Рішення суду набрало законної сили.

За розглядом вказаної справи судом було встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК №1548892 від 23.09.2019р. визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.. В оскаржуваній постанові зазначено, що ОСОБА_1 22.09.2019р. здійснив стоянку зупинку тз, чим суттєво заважав іншим учасникам дорожнього руху, чим порушив п.15.10 ПДР.

За розглядом справи суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування вказаної постанови серії ЕАК №1548892 від 23.09.2019 року відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутність належних доказів підтвердження вчинення ОСОБА_1 правопорушення.

Також судом встановлено, що відповідно акту №690/8 від 22.09.2019 року виконаних робіт (послуг) по доставці транспортних засобів на спецмайданчик, виконано робіт на загальну суму 2290 грн.. Позивачем сплачено кошти за зазначеним актом, що підтверджується квитанціями №151510039 від 23.09.2019 року на суму 240,00 грн. та квитанцією №151510040 від 23.09.2019 року на суму 2290,00 грн.. Також за розглядом справи №420/6193/19 судом встановлено, що позивачем було сплачено штраф на суму 510 грн..

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно обґрунтування даного позову, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок незаконних дій працівників поліції та постановою про адміністративне правопорушення йому було завдано зокрема матеріальну шкоду на суму 19 040 грн. (510 грн. штраф сплачений за постановою; 2530 грн. витрат понесені у зв`язку з поверненням автомобіля зі штраф-майданчику; 12000 грн. кошти, викрадені з автомобіля під час його перебування на штраф-майданчику; 4000 грн. витрат на правову допомогу, надану у рамках справи №420/6193/19). Також завдано моральну шкоду у розмірі 60 960 грн., оскільки вказані події негативно вплинули на розпорядок його дня та його родини, останні були позбавлені єдиного засобу пересування, що погіршило його моральний стан; також він вимушений був затратити значний час на відновлення його прав та повернення автомобіля.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Згідно ч.3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У частині вимог позивача щодо відшкодування адміністративного штрафу у розмірі 510,00 грн, сплаченого на виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення від 25.10.2019 року, що була скасована постановою Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2020 року, то суд погоджується з доводами представника відповідача з приводу того, що повернення даної суми має здійснюватися в іншому передбаченому законом порядку.

Відповідно до частини першої 296 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Пунктом 39 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України до органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, віднесено органи державної влади, а також органи місцевого самоврядування, уповноважені здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів, інших надходжень бюджету.

Механізм повернення з бюджету помилково сплачених коштів на підставі подання органу, що контролює справляння надходжень бюджету урегульовано Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року за № 787 (далі - Порядок).

Зазначений Порядок, зокрема визначає повернення органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, фізичним особам помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті, тобто повернення грошових сум, які мають безспірний характер.

Установивши, що Порядком, як спеціальним нормативним актом визначено спосіб захисту порушених прав та інтересів у спірних правовідносинах, що є відмінним від порядку відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями органу державної влади, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених законом підстав для відновлення становища позивача шляхом відшкодування йому шкоди у порядку статті 1173 ЦК України.

Також не знайшли свого підтвердження вимоги позивача щодо відшкодування йому начебто викрадених з його автомобіля грошових коштів на суму 12 000 грн., оскільки доказів того, що дані грошові кошти на момент тимчасового затримання транспортного засобу дійсно знаходились в автомобілі, мало місце проникнення до автомобіля (що мало б бути підтверджено відповідним актом зі штрафного майданчика) та позивач звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо викрадення даних коштів, суду також не надано.

Крім того, згідно позову ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про стягнення з Державного бюджету України 4 000,00 грн шкоди (збитків), завданої внаслідок неправомірних, на його думку, дій поліцейських, обґрунтовуючи свої вимоги витратами на оплату послуг адвоката, пов`язаних із наданням правової допомоги в іншому судовому провадженні.

За правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах і можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування.

Відповідно до частин 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

Плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина 3 статті 27 цього Закону).

У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову.

Проте, суд погоджується з позивачем у частині щодо наявності підстав для стягнення з відповідача коштів на суму 2530 грн., понесених з оплатою послуг евакуації, з огляду на те, що затримання (евакуація) транспортного засобу позивача, його доставка до спеціального майданчика та знаходження на вказаному майданчику відбулась саме у зв`язку із рішенням прийнятим інспектором про необхідність тимчасового затримання транспортного засобу.

При розгляді даного питання судом не приймається до уваги позиція представника Департаменту патрульної поліції щодо відсутності безпосередніх дій співробітників Департаменту по евакуації, перевезення та утримання транспортного засобу, так як здійснена евакуації транспортного засобу була вчинена саме на підставі рішення інспектора про тимчасове затримання транспортного засобу.

Враховуючи вищенаведене суд вважає доведеними та такими що підлягають повному задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2530 грн..

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19):

«Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

З огляду на наведену правову позицію суд відхиляє доводи про те, що Казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Таким чином, спричинена позивачу матеріальна шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку.

Із приводу вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача.

Між тим, суд вбачає, що звертаючись до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 960 грн., позивач не навів будь-яких належних обґрунтувань, у чому саме полягала завдана моральна шкода, із чого виходив позивач визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 60 900 грн..

Окрім того, жодних доказів на доведення обставин, на підставі яких заявлено ці позовні вимоги, позивачем не зазначено та/або не надано, та не зазначено причини неможливості їх самостійного подання суду. При цьому, як зазначено судом вище, сам факт визнання протиправними рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди.

Ураховуючи те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння будь-яких душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову,

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Також із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 26,60 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 3, 11, 15-16, 22-23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10-13, 19, 43, 44, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (, місцезнаходження м. Київ, вул. Бастіона, 16) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області) відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2530 грн. (дві тисячі п`ятсот тридцять гривень 00 копійок).

Стягнути із Департаменту патрульної поліції () на користь на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області) судовий збір у розмірі 26,60 грн. (двадцять шість тисяч 60 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 25.06.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.