Номер провадження: 22-ц/813/1858/21
Номер справи місцевого суду: 500/6711/18
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дрішлюка І.А., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Петрова Володимира Степановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна, про визнання правочину удаваним та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

28 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки, ОСОБА_3 , в якому просив визнати удаваним договір дарування від 30 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 3/4 частин житлового будинку з господарськими будівлями і з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (далі: спірний договір 1), визнати удаваним договір дарування від 14 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (далі: спірний договір 2), визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 26 вересня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , потім ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 гроші в сумі 75 000 доларів США за будинок, але купівлю продаж оформили спірними договорами 1 та 2, тому позивач вважає, що спірні договори 1 та 2 є удаваними, просить визнати їх такими. На час укладання спірних договорів 1 та 2 позивач перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , шлюб їх був розірваний 17 листопада 2012 року, тому кошти, що були сплачені відповідачкою ОСОБА_2 за житловий будинок АДРЕСА_1 , на думку позивача, були їх спільною власністю, тому він має право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за дорученням Петров Володимир Степанович позовні вимоги підтримали.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив на позов, у якому заперечувала проти позовних вимог, оскільки вважала, що спірні договори 1 та 2 відображають бажання сторін по договору укласти саме договір дарування, на час їх укладання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом не проживали, шлюбні стосунки між ними припинилися в січні 2010 року, тому спірні договори ніяким чином не стосуються інтересів позивача.

Адвокат Златев П.Д. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, у якій просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача, посилаючись на те, що про порушене право позивач мав можливість знати при викладені у позові обставини у 2013 році та у 2014 році під час розгляду цивільної справи №500/7152/13 про поділ майна подружжя ОСОБА_1 . Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року ОСОБА_1 відмовлено у поділі спірного будинку з тих підстав, що він належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 . В цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року. З позовом про визнання договорів дарування удаваними ОСОБА_1 звернувся до суду 28 вересня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Адвокат Златев П.Д. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 січня 2019 року за заявою представника позивача ОСОБА_1 - Петрова В.С. , до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору, залучений ОСОБА_4 , якому його матір, відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та 07 березня 2018 року подарувала спірний будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 січня 2020 року за ініціативою суду до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучена приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфімова Тетяна Іванівна, яка посвідчила спірні договори дарування будинку АДРЕСА_1 від 30 вересня 2011 року та від 04 жовтня 2011 року.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Т.І. в судове засідання викликалися належним чином, але не з`явились.

Приватний нотаріус Єфімова Т.І. просила розглядати справу за її відсутності. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заяви про розгляд справи за їх відсутності не надавали.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна, про визнання правочину удаваним та визнання права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Петров В.С. в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Розгляд справи призначено на 03 лютого 2021 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Клопотання про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 15 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , письмові пояснення приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Тетяни Іванівни, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Петрова Володимира Степановича в інтересах позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1980 року по 17 листопада 2012 року.

З січня 2010 року сторони у справі припинили шлюбні відносини та проживають окремо, що підтверджується рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року у справі №500/7152/13 про поділ майна подружжя ОСОБА_1 , залишеним без змін в цій частині рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року.

30 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І., зареєстрованим в реєстрі за №4296, право власності зареєстровано 25 листопада 2011 року, номер запису: 52, в книзі: 51/1.

04 жовтня 2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І., зареєстрованим в реєстрі за №4332, право власності зареєстровано 25 листопада 2011 року , номер запису: 52, в книзі: 51/1.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року у справі №500/7152/13 про поділ майна подружжя ОСОБА_1 , ОСОБА_1 відмовлено у поділі спірного будинку з тих підстав, що він належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 . В цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладання спірних договорів 1 та 2, саме як договорів дарування відповідало взаємній волі сторін договору: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , наслідки укладання саме такого договору були роз`яснені нотаріусом при посвідчені договорів, про що вказано в тексті договорів в п. 11 спірних договорів 1 та 2, що підтверджується представником відповідачки, так і третьою особою ОСОБА_3 , таким чином, укладаючи спірні договори 1 та 2 саме як договори дарування сторони договорів відобразили свою власну волю на укладання саме таких договорів. Що стосується пояснень ОСОБА_3 про отримання нею грошей від ОСОБА_2 , то це свідчиь лише про наявність між ними якихось додаткових умов, які не стосуються самої суті спірних договорів 1, 2.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись в повному обсязі, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2018 року ОСОБА_2 подарувала 3/4 частини спірного житлового будинку АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_4 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гіренко Максимом Михайловичем, зареєстрований в реєстрі за №315, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40025510 від 06 березня 2018 року, номер запису про право власності: 25175376 (а.с. 64-64зв.).

07 березня 2018 року ОСОБА_2 подарувала 1/4 частину спірного житлового будинку АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_4 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гіренко Максимом Михайловичем, зареєстрований в реєстрі за №319, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40042450 від 07 березня 2018 року, номер запису про право власності: 25159811 (а.с. 64зв.).

Отже, до звернення ОСОБА_1 із вказаним позовом, право власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 у встановленому законом способу набув ОСОБА_4 , проте питання про його залучення до участі у справі якості співвідповідача або належного відповідача не вирішувалось.

Згідно із частиною 1 статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (частини 1 та 2 статті 50 ЦПК України).

Частинами 1-3 статті 51 ЦПК України, передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд від 07 жовтня 2020 року у справі №515/687/18 (провадження №61-6537св19) та у постанові від 18 листопада 2020 року у справі №522/1323/17 (провадження №61-11242св19).

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи наявні у справі докази на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що ОСОБА_4 є належним відповідачем у справі, але він був залучений до участі у справі, що суттєво порушило його право власності на спірне нерухоме майно. Оскільки позивачем порушується його право на спірну нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України порушене право власника цього майна підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, вимоги позивача ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими и задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 48, 50, 51 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 328, 386 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвокат Петрова Володимира Степановича в інтересах позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна, про визнання правочину удаваним та визнання права власності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 лютого 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік