ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/3525/20
провадження: 22-ц/819/958/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л. А. (суддя-доповідач)

суддів: Базіль Л. В.,

Бездрабко В. О.,

секретар Дундич А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 березня 2021 року у складі головуючого судді Бугрименка В.В., повний текст рішення складено 03 березня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом з позивачем у квартирі проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ..

Відповідач ОСОБА_2 самовільно, без будь-яких погоджень та дозволів інших власників квартир будинку, встановила на фасадну стіну квартири АДРЕСА_2 кондиціонер.

Посилаючись на те, що встановлення кондиціонеру порушує права позивача як власника квартири, оскільки шум від його роботи є гучним, кондиціонер встановлено на зовнішній стіні квартири позивача, просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача демонтувати кондиціонер з фасадної стіни вказаного будинку, та відновити фасадну стіну квартири за власний кошт.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02 березня 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що при експлуатації відповідачем кондиціонеру, рівень шуму від його роботи перевищує допустимий рівень шуму, встановлених санітарними нормами. Крім того, посилання позивача на порушення відповідачем правил утримання житлових будинків, прибудинкових територій, та будівельних норм, суд вважає безпідставним, оскільки вказані акти не містять заборони щодо встановлення приладів кондиціонування на зовнішні стінах будинку.

Відповідачем встановлено кондиціонер на зовнішній стіні будинку без згоди позивачки у 2011 році. Врахувавши, що позивач звернулася до суду лише у 2020 році зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача під час розгляду справи, суд першої інстанції застосував наслідки спливу позовної давності та відмовив у задоволені позовних вимог в цій частині з підстав спливу позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було проігноровано наявне у позивача право власності на фасадну частину квартири. Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості застосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки, власник майна не обмежений у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення. Встановлення відповідачем кондиціонеру на зовнішній стіні, належної їй квартири, спотворює фасадну стіну. При встановлені кондиціонеру відповідачем не було дотримано державних будівельних норм та санітарно-пожежних норм. Гучна робота кондиціонеру негативно впливає на якісне та комфортне проживання позивача та членів його родини.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на невідповідність доводів апеляційної скарги чинному законодавству та встановленим обставинам справи, просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилаючись на те, що відповідач не спростовує факту, що кондиціонер, в порушення статті 317 ЦК України, розташований на зовнішній стіні квартири, що належить позивачу просила оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Заява представника ОСОБА_2 адвоката Дудчак П.В. про відкладення справи на іншу дату, подана в електронній формі, всупереч вимог частини 8 статті 43 ЦПК України, не скріплена електронним підписом. Крім того, до заяви не додані будь-які докази на підтвердження обставин зазначених у заяві.

За таких обставин у суду відсутні підстави для визнання причин неявки в судове засідання представника відповідача поважними.

Відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є власниками квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Вказані обставини підтверджуються договором дарування від 26 жовтня 2002 року (серія ВАА №992120), згідно якого ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , та свідоцтвом про право власності на житло від 14 листопада 2005 року, згідно якого ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 .

В липні 2011 року ОСОБА_2 на зовнішній стіні будинку АДРЕСА_4 встановила зовнішній блок, кондиціонер «NEOCLIMA» серійний № С3.

З акту складеного головою ОСББ «Лотос-5» Дупріяк Р.В., та підписаного ОСОБА_3 , яка проживає в квартирі, що належить позивачу, вбачається, що кондиціонер «NEOCLIMA»(зовнішній блок) встановлений ОСОБА_2 без погодження з мешканцями будинку та голови ОСББ, біля вікна квартири АДРЕСА_2 , одне кріплення кондиціонеру розташовано на стіні квартири АДРЕСА_2 .

Згідно вимог статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 150 ЖК УРСР закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги тим, що встановлення відповідачем зовнішнього блоку кондиціонеру на зовнішній стіні її квартири без погодження з нею, з іншими мешканцями будинку, з порушенням будівельних норм і правил, створює їй перешкоди у користуванні квартирою, які полягають у гучному шумі від роботи кондиціонеру.

Відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначає відповідні права і обов`язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні регулюються Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Зі змісту статті 1 вказаного Закону вбачається, що шум відноситься до фізичних факторів середовища життєдіяльності, що впливають або можуть впливати на здоров`я людини чи на здоров`я майбутніх поколінь.

Відповідно до частини 1 статті 4 цього ж Закону громадяни мають право, зокрема, на безпечні для здоров`я і життя умови побуту.

Статтею 5 Закону на громадян покладений обов`язок, зокрема, виконувати обов`язки, передбачені законодавством про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.

Стаття 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» визначає, що жилі будинки і прибудинкові території є захищеними об`єктами, на яких шум при здійсненні будь-яких видів діяльності (у тому числі побутової) не повинен перевищувати рівнів, установлених санітарними нормами для відповідного часу доби.

Державні санітарні норми допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків і на території житлової забудови, затверджені наказом МОЗ України від 22 лютого 2019 року № 463, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20 березня 2019 року за №281/33252, встановлюють допустимі рівні шуму, який проникає в приміщення житлових i громадських будинків від зовнішніх та внутрішніх джерел, i допустимі piвнi шуму на території житлової забудови. Цими нормами рівні шуму диференційовані залежно від призначення приміщення/території та часу доби (день (08:00-22:00), ніч (22:00-08:00)).

Будь-яких доказів про перевищення, внаслідок роботи кондиціонеру встановленого відповідачем, гранично - допустимого рівня шуму у квартирі, що належить позивачці, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не надані.

З доданого до апеляційної скарги Звіту про проведення технічного обстеження встановлення кондиціонеру, здійсненного на замовлення ОСОБА_1 , ПП «Санвинд», вбачається, що вібрації від роботи обладнання передаються несучим елементам будівлі, що може призвести до порушення вимог допустимих шумових навантажень у житлових приміщеннях.

Зазначений вище висновок ґрунтується лише на припущеннях, щодо можливості порушення вимог допустимих шумових навантажень у житлових приміщеннях у зв`язку із встановленням зовнішнього блоку кондиціонеру на зовнішній стіні квартири позивачки та не містить буд-яких об`єктивних даних, які б свідчили про перевищення гранично-допустимого рівня шуму у квартирі позивачки внаслідок роботи зовнішнього блоку кондиціонера.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо недоведеності доводів позивача, що при експлуатації відповідачем кондиціонеру, рівень шуму від його роботи перевищує допустимий рівень шуму, встановлений санітарними нормами.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на порушення ОСОБА_2 правил утримання житлових будинків, а також будівельних норм при встановлені кондиціонеру не є підставою для задоволення позову.

Статтею 152 ЖК України визначено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Згідно з пунктом 1.4.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово- комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що відповідальність за виконання власником робіт з переобладнання жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, залежить від того, чи призвело таке втручання до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту.

Будь-яких доказів, що встановлення відповідачем зовнішнього блоку кондиціонеру призвело до порушення конструктивних елементів житлового будинку, та зокрема зовнішньої стіни квартири ОСОБА_1 (втрату стійкості несучих конструкцій будинку, порушення теплотехнічних характеристик, тощо) ні суду першої, ні апеляційному суду не надано.

Звіт про проведення технічного обстеження встановлення кондиціонеру, здійсненного ПП «Санвинд», містить лише припущення про те, що монтаж зовнішніх конструкцій на фасадній частині будинку може спричинити до втрати стійкості несучих конструкцій споруди та до порушення теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій. При цьому будь-яких об`єктивних даних щодо порушення конструктивних елементів житлового будинку у зв`язку із встановленням зовнішнього блоку кондиціонеру відповідачем вказаний Звіт не містить.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення в цій частині.

Разом з тим колегія суддів дійшла висновку, що не узгодження ОСОБА_2 встановлення кондиціонеру з ОСОБА_1 , а також з іншими мешканцями будинку та з ОСББ «Лотос-55», не може бути самостійною підставою для задоволення даного позову, оскільки позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що встановлення відповідачем кондиціонеру призвело до порушення права позивача на безпечне та вільне володіння, користування належною їй квартирою.

У зв`язку із цим колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині доводів позивача про встановлення кондиціонеру без її згоди не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до статті 254 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже у разі встановлення судом, що право або охоронюваний законом інтерес, за захистом якого звернувся позивач до суду, не порушені, суд має відмовити в позові з підстави його необґрунтованості.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено у встановленому законом порядку порушення ОСОБА_2 при встановленні кондиціонеру її прав та законних інтересів, позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом демонтажу кондиціонеру, з підстав неузгодження його встановлення з позивачем, іншими мешканцями будинку та ОСББ, задоволенню не підлягають за необґрунтованістю, а не у зв`язку зі спливом позовної давності.

Крім того, позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, в частині відмови у задоволені позовних вимог з підстав спливу позовної давності слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 березня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог з підстав спливу позовної давності змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 25 червня 2021 року.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: Л. В. Базіль

В. О. Бездрабко