Справа № 486/1034/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання - Савчук О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Южноуркаїнський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ :

Вимоги заявника та доводи на їх обґрунтування

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою, в обґрунтування якої посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Єнакієве померла його мати ОСОБА_2 .

Заявник звернувся до Южноукраїнського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з метою державної реєстрації смерті матері, однак, цим органом було відмовлено у цьому через те, що смерть мала місце на тимчасово окупованій території України, а тому відсутній медичний документ встановленої форми відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

З огляду на таке, заявник просив установити факт смерті його матері в судовому порядку.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2021 року заяву було залишено без руху.

Ухвалою судді цього ж суду від 01 липня 2021 року у зв`язку із усуненням недоліків заяви відкрито провадження у справі та призначено судове засідання з урахуванням норми ч.2 ст. 317 ЦПК України.

Позиція учасників справи

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце повідомлялись у встановленому законом порядку, причин свого неприбуття не вказували.

Суд, у свою чергу, з урахуванням положень ст.ст. 223, 317 ЦПК України, які не вказують на обов`язкову участь заявника чи інших учасників справи в судовому засіданні, вважав за можливе завершити це провадження та ухвалити судове рішення за наслідками розгляду справи за їх відсутності.

За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був.

Установлені фактичні обставини справи із посиланням на докази та на положення закону, якими керувався суд при прийнятті рішення, а також оцінка аргументів, наведених заявником у заяві

Тож, суд, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а так само і достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні обставин справи, керуючись законом, виходив із такого.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як передбачено п.2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У цій справі було установлено, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , факт смерті якої він просить установити.

Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане відділом ЗАГС Єнакієвського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 31 травня 2021 року, запис про смерть №916 (ДНР № НОМЕР_1 ).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі Закон) актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків.

Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть ( ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч.1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. Бланки свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану виготовляються за затвердженими Кабінетом Міністрів України зразками та їх описами (ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Із наявної у матеріалах справи довідки про причини смерті, виданої 31 травня 2021 року Міським онкологічним диспансером м. Єнакієве за №42, слідує, що причиною смерті ОСОБА_2 є флегнома передньою черевної стінки.

Проте, установлено, що Южноуркаїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заявнику було відмовлено у здійсненні державної реєстрації смерті матері, так як наявні у нього документи про це видані органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України.

Згідно листа Голови Верховного Суду ( вих. № 985/0/208-21 від 22 квітня 2021 року) під час розгляду судами справи про встановлення факту, зокрема, смерті на тимчасово окупованій території України вимога щодо отримання письмової відмови органів реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації такого факту не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Зокрема, відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Згідно Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року №254-VIII тимчасово окупованими територіями є окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

До цього переліку віднесено й м. Єнакієве Донецької області (у тому числі м. Бунге, смт Дружне, смт Софіївка, с. Новоселівка, с-ще Старопетрівське, смт Корсунь, с. Верхня Кринка, с. Кринички, с. Путепровід, с. Шевченко, с-ще Щебенка, с. Авіловка, с. Шапошникове) (розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (з подальшими змінами)).

Тобто, смерть матері заявника настала на території України, яка згідно п.3 ст. 1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є тимчасово окупованою.

Стосовно питання допустимості наданих заявником доказів на підтвердження факту смерті матері, як то медичної довідки та свідоцтва про смерть, то суд відмічає наступне.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України недопустимими є докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Разом із цим, відповідно до ч.1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Однак, суд у цій ситуації має урахувати практику Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, знайшла своє відображення у рішеннях проти Туреччини («Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії ( «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Як наслідок, ураховуючи викладене, суд сприймає допустимими і водночас належними докази - свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , видане відділом ЗАГС Єнакієвського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 31 травня 2021 року, та довідку про причини її смерті, що видана 31 травня 2021 року Міським онкологічним диспансером м. Єнакієве за №42.

Цих доказів у сукупності є достатньо для установлення факту смерті матері заявника ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єнакієве.

При цьому, установлення цього факту має юридичне значення, оскільки необхідне заявнику для державної реєстрації смерті матері.

У той час, як заявник позбавлений можливості отримати передбачені ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п.п. 1 п. 5 розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 (зі змінами), видані належним органом документи, необхідні для реєстрації смерті матері.

Заява подана особою із числа передбачених ч.1 ст. 317 ЦПК України і за межами тимчасово окупованої території України.

Тож, ураховуючи фактичні дані, які суд мав у свому розпорядженні, та будучи повноважним установлювати такого роду факти на підставі ст. 317 ЦПК України, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог заявника шляхом установлення факту смерті ОСОБА_2 .

При цьому, суд звертає увагу, що будь яких відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 на час її сетері заявник до суду не надав.

Тому, вимога у заявленій ним редакції, у частині зазначення місця реєстрації ОСОБА_2 , є принаймні, дивною, позаяк, суду мають бути надані про це відповідні докази без наявності яких суду невідомо де була зареєстрована ОСОБА_2 .

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 293, 294, 317 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Южноуркаїнський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки д. Сканаровка Контемировського району Воронезької області Російської Федерації, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єнакієве Донецької області, Україна.

В силу ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення.

Копію рішення видати учасникам справи та негайно після його проголошення надіслати до Южноуркаїнського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для реєстрації смерті ОСОБА_2 .

Роз`яснити, що згідно ч.2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя І.В. Явіца