Справа № 523/9855/19
Провадження №2/523/339/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Мурманової І.М.,

за участю секретаря судового засідання - Нестеренко Л.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Бузової Т.Г.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Врони А.В.

представник відповідача Юридичного департаменту Одеської міської - Рижко К.В.,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - адвоката Тарановського Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та встановлення порядку користування домоволодінням,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, третя особа: ОСОБА_3 , в якій, керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 16 Цивільного кодексу, ст. 9 Житлового кодексу УРСР, позивач просить суд скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та встановити порядок користування зазначеним домоволодінням, виділивши позивачу в користування кімнату площею 21,5 кв.м.

На обґрунтування вимог позивач зазначив, що з дня народження він разом із батьками проживав та на теперішній час проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси № 220-а від 28.03.1962 року його батьку було залишено самовільно збудоване домоволодіння в АДРЕСА_1 без оформлення документів з правом проживання в ньому членам його сім`ї. ОСОБА_1 та його сім`ї виділено в користування житлову кімнату площею 21,5 кв.м. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року за ОСОБА_2 , матір`ю позивача, було визнано право власності на вищезазначене домоволодіння. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року та в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Верховного суду від 19.03.2018 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року залишено в силі. Однак, 07.05.2018 р. державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І. О. право власності на зазначене вище домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що наявність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , порушує права позивача ОСОБА_1 щодо вищезазначеного домоволодіння, останній змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2019 року (суддя Шепітко І.Г.) відкрито провадження у вказаній цивільній справі в спрощеному провадженні.

Представником позивача - Бузовою Тетяною Григорівною було подано суду заяву, в якій остання просила передати на повторний автоматизований розподіл справу в зв`язку з тим, що суддя Суворовського районного суду м. Одеси Шепітко І.Г. не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені ЦПК України.

Згідно ч. 7 ст.33 ЦПК України, невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до абз.2 ч. 12 ст.33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Сторонами заяв із запереченнями щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження не подавалось.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в судове засідання (т.1 а.с.94). При прийнятті справи до свого провадження суддею було враховано позицію викладену представником відповідача щодо призначення слухання справи в судовому засіданні з викликом сторін по справі (т. 1 а.с. 46-47).

Адвокат відповідача Врона Андрій Валентинович ,16.09.2019 року (вх. № 25788) подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 з позовними вимогами не згодна та просить відмовити у їх задоволенні (т. 1, а.с.50-54). До відзиву на позовну заяву адвокат відповідача додав низку документів (т. 1, а.с. 55-62).

Також, 18.09.2019 р. надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_3 , адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича, згідно яких адвокат третьої особи просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості (т. 1, а.с.70-72). До письмових поясненнях надані документи (т. 1, а.с.73-87).

Адвокат відповідача Врона Андрій Валентинович 24.12.2019 року (вх. № 36299) подав заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності (т. 1, а.с.137-140).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року заяву представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності залишено без задоволення (т. 1, а.с.160-161).

Також, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 року, задоволено клопотання адвоката Бузової Т.Г., про витребування доказів. Витребувано від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради копію реєстраційної справи щодо реєстрації будинку АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 26078314, реєстраційний номер: 01 (т. 1, а.с.162).

На виконання ухвали суду 18.02.2020 року (вх. № 4699) Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надіслано копію реєстраційної справи № 01, а також скан-копію реєстраційної справи № 01 (т.1 а.с.172-241).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року, задоволено клопотання адвоката позивача, залучено до участі в справі в якості співвідповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (т. 1, а.с.254).

З клопотанням про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, до суду 13.04.2020 року (вх. № 9749) звернулась адвокат позивача, яким просила поновити строк на подання доказів та приєднати копії документі на підтвердження обставин викладених у позові (т. 2, а.с.5-14).

Також, адвокатом відповідача 15.06.2020 року (вх. № 14840) подані додаткові письмові пояснення з наданням копій документів (т. 2, а.с.22-32).

В судовому засіданні, 10.09.2020 року, представником Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Рижко Катериною Володимирівною, подано відзив на позовну заяву, в якому представник співвідповідача просить позов залишити без задоволення, до відзиву надані письмові докази на підтвердження викладеної в ньому позиції (т. 2, а.с.45-52).

Адвокат позивача 29.09.2020 року (вх. № 24077) подала клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, на підтвердження факту наявності конфліктної ситуації, що сталась між позивачем та відповідачем по справі з підстав встановлення порядку користування житловим приміщенням (т. 2, а.с.61-88).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його адвокат Бузова Тетяна Григорівна вимоги позову про скасування державної реєстрації права власності та встановлення порядку користування домоволодінням підтримали в повному обсязі, додатково пояснили, що матеріалами справи в повній мірі доведені обставини на які позивач посилається у своєму позові, зазначили, що між сторонами хоч і склався порядок користування житловим приміщенням, однак відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом, наявність права власності позивача, як самостійного власника житлового будинку порушує право позивача на особисту власність, оскільки іншого житла позивач не має, а реєстрація права власності відбулась з порушенням діючого законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 та її адвокат Врона Андрій Валентинович, позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити у в повному обсязі, з підстав його необґрунтованості, недоведеності та безпідставності. Підтримали раніше подані до суду відзив та письмові пояснення. Адвокат Врона А.В., додатково пояснив, що право власності відповідача є безперечним, та таким, що відповідає вимогам закону, відповідач, як власник житлового будинку наділена всіма передбаченими законом правами власника, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, адвокат відповідача зазначив, що посилання позивача на положення ст. 9 ЖК УРСР є хибним, оскільки питання щодо виселення останнього з займаного ним приміщення не порушувалось, та відповідно посилання на дану норму закону є передчасним та таким, що не доведено належними та допустимими доказами, питання щодо визначення порядку користування житловим приміщенням належить лише власнику, яким позивач не є та не може бути.

Представник відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Рижко Катерина Володимирівна, підтримала власний відзив на позовну заяву, додатково пояснила, що державна реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості була проведена з дотриманням сурових норм закону та державним реєстратором в порядку передбаченому ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» було самостійно прийнято рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації права. Зазначила, що всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державним реєстратором носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, та не носять самостійного правовстановлюючого характеру.

Третя особа ОСОБА_3 та її адвокат Тарановський Дмитро Сергійович позовні вимоги також не визнали, зазначили, що судом в інших судових процесах вже було встановлено факт правомірності набуття права власності за ОСОБА_2 , та факт відсутності самочинного будівництва, а тому, обставини, які встановлені в інших судових рішеннях не підлягають доказуванню при розгляді іншої цивільної справи щодо обставин, які були встановлені. Додатково адвокат Тарановський Д.С. , пояснив, що відповідно до норм передбачених ЦК України, саме власнику майна належить право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, позивач у справі не є ані власником ані співвласником майна, а тому не наділений правом на звернення до суду з вимогами щодо встановлення порядку користування спірним майном. Також, зазначив, що обставини його проживання в будинку сторонами не заперечуються та відповідно дані вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на законі.

Заслухавши пояснення позивача та адвоката позивача, які наполягали на задоволенні позовних вимог, відповідача та адвоката відповідача, які просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, представника відповідача Управління юридичного департаменту ОМР, яка позов вважала не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, третю особу та її адвоката, які також просили відмовити у позові за його безпідставністю, вивчивши письмові докази подані сторонами на підтвердження та спростування доводів позовної заяви, дослідивши відзив на позов та пояснення, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо заявлених позивачем вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , суд виходить з такого.

Так, позивач наводить однією із підстав скасування державної реєстрації права власності, наявність судового рішення, яким скасовано рішення суду про визнання за ОСОБА_2 , права власності на будівлю, та зазначає, що рішенням Апеляційного суду вищевказане рішення було скасовано, зокрема, з підстав наявності порушення прав та інтересів позивача у даній справі.

Згідно рішення Апеляційного суду Одеської області (справа 2-4435/2008, провадження №22-ц/785/7528/17) від 12.12.2017 року, вбачається, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року було скасовано, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи, не було враховано додержання процедури прийняття в експлуатації новоствореного нерухомого майна, порядок проведення державної реєстрації та оформлення права владності на нього. Також, в рішенні суду зазначено, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом не були з`ясовані підстави відмови компетентного органу у оформленні права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов, відповідно до норм ст. 15 ЦК України, виникає лише з моменту його порушення (т. 1, а.с.15-16).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 19.03.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року залишено без змін. В зазначеній постанові Верхом Судом підкреслено порядок прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію (т. 1, а.с.17-19).

Таким чином, з досліджених судових рішень вбачається, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року було скасовано з підстав порушення процедури прийняття закінченого будівництвом об`єкту нерухомого майна в експлуатацію.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2019 року (справа № 523/139/19) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою визнано протиправною та скасовано постанову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради № 947/18 від 28.12.2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 8 ст. 96 КУпАП (т. 1, а.с.73-80).

Відповідно до приписів ч 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, судом встановлено, що спірне домоволодіння не є об`єктом самочинного будівництва.

Стосовно позовних вимог щодо незаконності державної реєстрації права власності за відповідачем, адвокатом позивача зазначено наступне. Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав законної сили 12.03.2011 року, п.9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачено певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05.08.1992 року по 12.03.2011 року. Адвокатом відповідача зазначено, що керуючись даним нормами права ОСОБА_2 , подала до державного реєстратора Махортова І.О. КП «Реєстраційна служби Одеської області» наступні документи: технічний паспорт від 07.06.2018 року, виготовлений ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» та Рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси № 220-а від 28.03.1962 року, на підставі чого державним реєстратором було винесено рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Так, згідно матеріалів реєстраційної справи, Рішенням про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41518408 від 08.06.2018 року державним реєстратором Оперчук Іриною Михайлівною КП «Реєстраційна служба Одеської області» розглянувши заяву про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прийняту 08.06.2018 року за реєстровим номером: 28615785, яку подано ОСОБА_2 для внесення змін до запису про право власності за номером 26078314 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 101/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вирішено внести зміни до запису про право власності за номером: 26078314 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 101 (т. 1, а.с. 226).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 126950573 від 08.06.2018 року, підстава: заява з реєстраційним номером: 28615785, підстава виникнення права власності: рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданий 28.03.1962 року, видавник: Виконавчий комітет Ленінської районної ради депутатів трудящих; технічний паспорт, серія та номер, б/н, виданий 07.06.2018 року, видавник, ТОВ «ПРОФПРОЕКТ». Форма власності: приватна, частка власності: 1/1. Власник: ОСОБА_2 (т. 1 а.с.227).

Таким чином, відповідно до реєстраційної справи, державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , відбулась на підставі Рішення державного реєстратора про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018 року.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) - будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Так, ч. 3 ст. 26 Закону передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, якщо Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

З огляду на викладене, судом встановлено, що на підставі Рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018 року, відбулась Державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, а тому, позовні вимоги щодо скасування Державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , яку було здійснено Державним реєстратором Махортовим І.О., є безпідставними, оскільки, відбулась зміна речових прав, а тому відповідно до закону не підлягають скасуванню та/або вилученню попередні рішення Державного реєстратора.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею: 21,5 кв.м. визначену в технічному паспорті, який було виготовлено ТОВ «Технік Проект» під № 11, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Матеріалами справи встановлено, що позивач власником житлового будинку не являться, первинна державна реєстрація права власності була зареєстрована за ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ними житлом застосовуються положення статті 405 ЦК України.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, відповідно до приписів ст. 150 ЖК УРСР користування жилим будинком (квартирою), що належить громадянинові , які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Також, відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Під час розгляду справи, позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів щодо наявності спору з приводу користування ним житловим приміщенням яке він займає. Навпаки, позивач зазначив, що він з народження проживав і зараз проживає в спірному домоволодінні і йому у користування виділена житлова кімната площею 21,5 кв. м., що не заперечувалось іншими сторонами справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже доведенню підлягає факт, чи правомірно набула право власності на спірний житловий будинок ОСОБА_2 , та чи порушено право позивача на користування житловим будинком та чи має право позивач відповідно до діючого законодавства порушувати вимоги щодо встановлення порядку користування житловим будинком шляхом виділення йому житлової кімнати.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , набула право власності на житловий будинок на підставі рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018р. державного реєстратора комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області Оперчук І.М., яким зареєстровано право державної власності за ОСОБА_2 . Підставою для виникнення права власності стали: рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданого 28.03.1962 року, технічний паспорт б/н виданий 07.05.2018 року ТОВ «ПРОФПРОЕКТ». Судом, також встановлено, що позивач власником або співвласником спірного об`єкту нерухомості не був та не є, а відповідно у нього не виникло права на захист в передбаченому законом порядку, оскільки відповідно до ст. 15 ЦК України таке право виникає лише у разі його порушення.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебуваючи у шлюбі у 1960 році побудували домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 . Позивач, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 вже після завершення будівництва та винесення рішення виконавчого комітету Ленінської Ради депутатів трудящих.

Право власності, зокрема на об`єкти нерухомості, виникає після державної реєстрації, позивач не довів достатніми та безпосередніми доказами обставин щодо незаконності реєстрації права власності.

Щодо посилання позивача на положення ст. 9 ЖК України, суд зазначає, що питання про виселення з займаного приміщення в судовому засіданні не порушувалось, зустрічного позову подано не було, та позивачем не було надано ухвали суду про відкриття провадження за вказаними позовними вимогами тощо.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-81, 90, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та встановлення порядку користування домоволодінням - залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2019 року про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 - скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 23.02.2021.

Суддя: