Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 2-8103/10

провадження № 61-16757св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Мехед Олег Валерійович,

заінтересована особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеда Олега Валерійовича, стягувач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2020 року у складі судді Махонько В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст скарги

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати незаконними і протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеда О. В. (далі - приватний виконавець, виконавець) щодо арешту (опису), вилучення та примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка є заставним майном; скасувати постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19 лютого 2020 року № 593, постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12 березня 2020 року № 718 та вчинені подальші дії щодо примусової реалізації квартири.

На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначив, що 27 квітня 2007 року між ним і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк», банк) укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 25 600,00 дол. США зі сплатою 12,7 %, на строк до 26 квітня 2032 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда, ухваленим у справі № 2-8103/10, з нього на користь банку стягнено заборгованість за кредитним договором, видано стягувачу виконавчий лист від 14 лютого 2011 року, що перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця, який всупереч Закону України «Про виконавче провадження» вчиняє незаконні дії щодо реалізації його квартири.

Попри норму статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» постановою приватного виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19 лютого 2020 року № 593 зберігачем майна призначено невідому йому особу, а саме ОСОБА_2 , за наявності боржника та відсутності відмови боржника від прийняття майна на зберігання, чи відповідного судового рішення.

У спірній квартирі зареєстровані та проживають він, його дружина та двоє дітей, тому продаж квартири без дозволу служби з питань захисту прав дітей є неможливим (пункт 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства»).

Оскільки зазначена квартира є його і його сім`ї єдиним місцем проживання, відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому на неї не може бути примусово звернено стягнення (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалою від 27 липня 2020 року в задоволенні скарги відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постанови приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеди О. В. від 19 лютого 2020 року № 593, від 12 березня 2020 року № 718 відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, а тому немає підстав для визнання дій приватного виконавця незаконними і протиправними та скасування цих постанов, скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, безпідставною

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Кропивницький апеляційний суд постановою від 02 листопада 2020 року ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2020 року залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована законністю і обґрунтованістю ухвали суду першої інстанції. ОСОБА_1 не є особою, на яку поширюється дія мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 12 листопада 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 754/4727/16-ц.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що всупереч Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець вчинив незаконні та безпідставні дії щодо його нерухомого майна, а саме спірної квартири, що призвели до продажу майна, в якому проживають та зареєстровані неповнолітні діти, без дозволу служби з питань захисту прав дітей, без дозволу органу опіки та піклування чи рішення суду.

Крім того, відбулося примусове стягнення на спірне майно без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію цього Закону, оскільки є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 140 кв. м.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак таких рішень немає. У виконавчому листі не зазначено про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Всупереч усім нормам законодавства виконавець передав квартиру ДП «СЕТАМ» для проведення прилюдних електронних торгів.

ДП «СЕТАМ» провело електроні торги та здійснило продаж спірної квартири, яка належить на праві спільної сумісної власності йому та його дружині ОСОБА_3 без виділення частки в натурі. З поданням про визначення частки у спільному майні подружжя виконавець не звертався, а тому передання квартири на прилюдні торги є незаконним. Надані пояснення та відсутність у матеріалах виконавчого провадження зазначеного подання суд залишив поза увагою.

Новий власник, купуючи квартиру в колишнього іпотекодержателя, повинен бути обізнаний про обтяження, а саме про наявність осіб, які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду м. Кіровограда.

31 грудня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У провадженні виконавчого округу Кіровоградської області перебуває виконавче провадження № 61050810 з примусового виконання виконавчого листа № 2-8103/10 від 14 лютого 2011 року Кіровського районного суду м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКТ СР «Укрсоцбанк» 228 354,00 грн боргу за кредитним договором, у тому числі: 23 815,00 дол. США, що становить 190 110,38 грн, - заборгованості за кредитом; 3 538,06 дол. США, що становить 28 243,62 грн, - заборгованості за нарахованими та неповернутими відсотками; 5 000,00 грн штрафу; 5 000,00 грн пені; а також 1 700,00 грн судового збору, 120,00 грн витрат на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи.

Виконавчий лист Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2011 року № 2-8103/10 неодноразово перебував на виконанні у відділах державної виконавчої служби, з 30 червня 2017 року - у Фортечному відділі державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області за № 54138809, та 02 жовтня 2019 року на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» був повернений стягувачу.

22 січня 2020 року на адресу приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеда О. В. надійшла заява АТ «Укрсоцбанк» про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, разом з оригіналом виконавчого документа та додатками.

Постановою від 23 січня 2020 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження, копію постанови 23 січня 2020 року направив боржнику для виконання, а стягувачу до відома. Зобов`язав боржника подати декларацію про доходи і майно, попередив про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення постанову про відкриття виконавчого провадження боржник отримав 28 січня 2020 року.

На підставі заяви стягувача та статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець постановою від 23 січня 2020 року наклав арешт на майно боржника.

Боржник письмово не повідомив приватного виконавця про самостійне виконання рішення, чи про обставини, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування або місцезнаходження, а також про зміну місця роботи, декларацію про доходи та майно не подав.

Власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року є боржник ОСОБА_1 . У цій квартирі з 25 травня 2007 року зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 16 травня 2007 року - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; з 05 червня 2018 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_1 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , загальна площа якої становить 48,85 кв. м.

19 лютого 2020 року приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт спірної квартири, наклав арешт та встановив обмеження права користування нею без права користування, відчуження та псування до завершення виконавчого провадження. Призначив відповідальним зберігачем ОСОБА_2 , попередивши його про кримінальну відповідальність.

Виконавчі дії проведені у присутності понятих, яким відповідно до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» роз`яснені їхні права та обов`язки.

Копію постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19 лютого 2020 року направлено цього ж дня ОСОБА_1 за вих. № 593.

12 березня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ОСОБА_8 з метою подальшого провадження виконавчих дій щодо реалізації арештованого майна боржника, необхідності визначення його ринкової вартості.

30 березня 2020 року суб`єкт оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 надав звіт про визначення вартості спірної квартири, яка на дату складання звіту становила 420 616,00 грн.

За результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеда О. В. 08 квітня 2020 року Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) склало довідку, за висновком якої порушень чинного законодавства не виявлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання (частина перша статті 20 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частинами першою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (кошти) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на час вчинення виконавчої дії, згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,0 кв. м для квартири та 250,0 кв. м для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлює обмежень щодо здійснення опису та накладення арешту на нерухоме майно, а також призначення експерта у виконавчому провадженні, а тому дії приватного виконавця щодо проведення опису та накладення арешту на нерухоме майно, а також призначення експерта у виконавчому провадженні є правомірними, оскільки у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, є стадією, яка передує примусовій реалізації майна (стаття 61 Закону України «Про виконавче провадження»).

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 620/705/18-ц.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до пункту 4 статті 12 Закону України «Про основу соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно з пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна (правочину), право власності на яке або право користування яким мають діти, на приватного виконавця покладається обов`язок звернутися до органу опіки та піклування про надання дозволу на реалізацію цього майна.

Ураховуючи наведене, правильним висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що приватний виконавець в межах наданих йому повноважень правомірно виніс постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19 лютого 2020 року № 593 та про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12 березня 2020 року № 718. Будь-яких відомостей про втручання у права осіб, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди не встановили.

Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 754/4727/16-ц.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного

вирішення справи, зводяться до власного тлумачення норм закону та порушення прав, зокрема, реалізацією арештованого майна, хоча предметом судового розгляду цієї справи були постанови приватного виконавця про опис та арешт майна боржника і про призначення суб`єкта оціночної діяльності, а не позовні вимоги про визнання торгів недійсними.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної

скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко