СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 761/11673/20

пр. № 2/759/1714/21

27 травня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді П`ятничук І.В.,

за участю секретаря Марус А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання оформити трудовий договір, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та зобов`язання сплатити податки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.04.2020 року звернулась до суду із позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання оформити трудовий договір, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та зобов`язання сплатити податки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем. При влаштуванні на роботу між сторонами було досягнуто угоди, що позивач буде працювати продавцем у кіоску з продажу тютюнових виробів за цивільно-правовим договором. Проте трудового договору вона з відповідачем не підписувала однак надала відповідачу свою трудову книжку. Зазначила, що в період часу коли вона працювала у відповідача а саме з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року їй не надавалась відпустка. Крім того, зазначила, що після звільнення відповідач не віддає їй трудової книжки, не виплатила заробітну плату за останній місяць, компенсацію за дні невикористаної відпустки а також не сплачувала до пенсійного фонду страхові внески, чим своїми діями ввела її в оману. На підставі викладеного, просить суд встановити, що вона працювала у ФОП ОСОБА_2 в якості продавця у кіоску з продажу тютюнових виробів з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року без офіційного оформлення трудових відносин; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 оформити з ОСОБА_1 трудовий договір з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року, нарахувати та виплатити їй заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати продавця у м. Києві, але не нижче мінімальної заробітної плати за 2019 р, без урахування фактично виплаченої заробітної плати за період з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року; нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної відпустки; сплатити податки на нараховану ОСОБА_1 заробітну плату та сплатити суму єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.10.2020 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України).

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження №61-13454св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на підтвердження позовної вимоги, щодо встановлення факту перебування у трудових відносин із відповідачем в період часу з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року було надано лише свій паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Разом з тим, належних доказів, наявності між сторонами трудових відносин у вказаний період, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

З огляду на те, що факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем судом не встановлено, позовні вимоги про встановити факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із роботодавцем ФОП ОСОБА_2 в період часу з 28.032018 року по 28.02.2020 року задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період часу з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року та компенсації за невикористану відпустку суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення.

Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком.

Згідно із абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні позову про оплату праці суд має навести у рішення розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачем заробітної плати за період часу з 28.03.2018 року по 28.02.2020 року та компенсації за невикористану відпустку судом не встановлено, оскільки позивачем не доведено факту перебування у трудових відносинах з відповідачем, що є підставою для виплати заробітної плати, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними від встановлення факту перебування у трудових відносинах, в задоволенні якої позивачу було відмолено, а відтак у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, покладаються на позивача та стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 24,48 КЗпП України, статтями 12, 19, 81, 82, 89, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання оформити трудовий договір, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та зобов`язання сплатити податки - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення ( ухвали).

Суддя І.В. П`ятничук