Дата документу 16.04.2021
Справа № 225/6570/17
Провадження № 2/937/45/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування уточненого позову, позивач посилається на те, що у жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку. Заявляючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, позивачка посилалася на те, що за договором купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, вона набула права власності і на земельну ділянку площею 600 кв.м., яка належала на праві власності продавцю і просила задовольнити вимоги на підставі статті 120 Земельного Кодексу України. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 17.03.2010 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Ухвалою апеляційного суду Запорізькой області від 27.10.2010 року залишено в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 17.03.2010 року, в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційної інстанції, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу. Ухвалою від 20.04.2011 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 17.03.2010 року і Ухвалу апеляційного суду Запорізькой області від 27.10.2010 року, а матеріали справи направив на новий розгляд до суду першої інстанції. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Мелітопольський міськрайонний суд Запорізькой області ухвалив рішення від 20.11.2012 року, та визнав права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року. Застосував положення статті 120 Земельного Кодексу України, але взяв до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-// від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована за станом на 10.11.2006 року. До спірним правовідносин підлягають застосуванню відповідні норми законодавства, чинні за станом на 10.11.2006 року. Позивачка ОСОБА_3 не надала суду жодного документа щодо укладання з ОСОБА_4 будь - яких правочинів щодо земельної ділянки, на якій знаходиться її житловий будинок. Будь - яких правочинів щодо земельної ділянки, на якій знаходиться цей будинок, між сторонами укладено не було. За таких обставин, незаконність рішення Мелітопольського міськрайоного суду Запорізькой області від 20.11.2012 року про визнання права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі- продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, - є доведеною, і має бути задоволена. Також і вимоги пов`язані з цим. Тому позивач просить суд: визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 20.11.2012 року; визнати недійсним договор купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізькой області Бєдновою Н.В.; визнати недійсним права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі- продажу житлового будинку від 10.11.2006 року; визнати дійсним договор дарування земельної ділянки від 25.10.2007 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізькой області Зубовою А.О., внесений в реєстр під номером 4427.

В судовому засіданні позивач уточнений позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні.

Відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи знаходиться заява про розгляду справи без її участі, просила в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 5ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у складі судді Баранова В. І. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14кв. м по АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О. та зареєстрований у реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме: право ОСОБА_3 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці площею 55,972 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_3 і розташований по АДРЕСА_1 , із внесенням плати у розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із площі цієї земельної ділянки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витраті у розмірі 549,20 грн. У задоволенні інших вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 21 жовтня 2020 року № 2-2585/11 (2-421/2012) (провадження №61-4749св20), касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 23 жовтня 2020 року № 2-2585/11 (2-421/2012) (провадження №61-4749св20), касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А. О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення постійного земельного сервітуту, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., про стягнення грошових сум - залишено без задоволення. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1 посилається на свою незгоду із зазначеними судовими рішеннями, вказує, що суди неправильно застосували норми права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Також суд вважає за доцільне зазначити наступне.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Так позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за захистом свого особистого майнового права. Крім того, позивач неодноразово скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, в якому просить визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку. При цьому, суд звертає увагу, що позовні вимоги не містять нормативно правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі`роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.

Так Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року (справа № 2-421/12) були вирішенні питання щодо права власності на спірну земельну ділянку, а саме за ОСОБА_3 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_1 в позові на те, що при визнанні за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., судом було не вірно застосовано норми ЦК України та Земельного кодексу, та що при встановленні земельного сервітуту не був ще вирішений спір щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду вищевказаної справи 2-2585/11 (2-421/2012), рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти, установлені у яких, не потребують доказуванню. Доводи позивачки щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи. Рішення суду набрало законної сили.

Доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, не доведено, що рішеннями судів та сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь яким чином порушуються права позивача. Взагалі, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться лише до не згоди з ухваленим судом рішення від 20.11.2012 року та намаганнями його переглянути.

Також суд не приймає до уваги заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, оскільки уточнена позовна заява ОСОБА_1 стосується прав третьої особи ОСОБА_3 .

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів порушення її прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки не доведені допустимими і належними доказами. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ЦК України, Пленумом ВСУ, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко