Провадження № 2/229/127/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 червня 2021 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Грубника О.М.,

за участю секретаря судового засідання Варламової О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди,

встановив:

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що згідно з наказом № 10 від 03 грудня 2019 року, з 04 грудня 2018 року була прийнята до ФОП ОСОБА_3 на посаду пекаря з щомісячним окладом 3723,00 грн. До березня 2019 року вона отримувала мінімальну заробітну плату, однак з 02.03.2019 року жодного разу її не отримувала.13 серпня 2019 року позивачка була звільнена з займаної посади за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_1 не згодна була з формулюванням запису звільнення, а тому просила відповідача на підставі ЗУ «Про інформацію» надати наступну інформацію: наказ про звільнення від 13.08.2019 року з документами, що є підставою звільнення; довідку про середньоденну заробітну плату; довідку про заборгованість по заробітній платі за час перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 . Зазначена інформація була направлена відповідачу листом., що підтверджено поштовою квитанцією. На цей лист відповідач не відповів, запитані документи не надав. Вказала, що прогули не здійснювала, а відповідач не сплачував заробітну плату, у зв`язку з тим, що 18 травня 2019 року у нього за місцем роботи сталася пожежа, її робоче місце згоріло. ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням з 01 липня 2019 року, бо з 19 травня 2019 року у неї не було робочого місця. Вважає, що відповідач не вірно зробив запис про її звільнення за прогули, бо якщо вона й не працювала у відповідача, то це був простій у зв`язку з не наданням роботи. У зв`язку з невиплатою заробітної плати, виникла заборгованість. Вважає необхідним скасувати наказ про звільнення та змінити запис у трудовій книжці на «звільнення за власним бажанням». Оскільки відповідач не сплачував їй заробітну плату, виникла заборгованість її виплати. З 01.03.2019 року по 19.05.2019 року у розмірі 4173,00 грн (оплата за місяць згідно з договором/ 22 (кількість робочих днів на місяць*2 місяці і 11 днів (кількість відпрацьованих днів у травні 2019 року)=10432,50 грн. З 19.05.2019 року по 01.07.2019 року суму у розмірі 4173,00 *2/3 (дві треті від оплати згідно ч.1 ст. 113 КЗпП України)/22 (кількість робочих днів на місяць) (середньоденна заробітна плата)*(10 (робочих днів у травні)+20 (робочих днів у червні))=5690,45 грн. З 01.07.2019 року по 05.01.2020 року(час подачі позову до суду) суму у розмірі 2086,50 грн+5690,45 грн (7776,95 грн суму виплат за останні два місяці/22 (кількість робочих днів на місяць) (353,49 грн середньоденна з/п)*156 (днів затримки виплати з/п)=55145,00 грн. Також зазначила, що її не сповістили про видачу наказу про звільнення, вона його отримала разом з позовом про стягнення збитку у результаті пожежі. Крім того, від не ї не відібрали пояснень з приводу порушення трудової дисципліни. Працювати вона не могла, тому що її робоче місце згоріло. Тобто, з цих причин наказ про звільнення від 13.08.2019 року є незаконним та підлягає скасуванню. У зв`язку з тим, що у трудовій книжці ОСОБА_1 мається запис про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України вважає, що запис підлягає зміні на звільнена за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. У позивачки відсутні довідки про розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати, а тому вона позбавлена можливості надати розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Розрахунки були виконані з урахуванням розміру заробітної плати , зазначеної у договорі. Вказала, що її звільнення призвело до змінити способу життя, що викликало душевні страждання, що потягло за собою негативний вплив на здоров`я, вона не мала можливості скористатися законним правами, в тому числі звільнитися з займаної посади за власним бажанням. А тому була пригнічена, дуже хвилювалася, нервувала, від чого не могла спати ночами. Завдану моральну шкоду оцінює у 20000,00 грн. Просить суд поновити строк для розгляд вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; визнати незаконним та скасувати наказ від 13.08.2019 року; зобов`язати відповідача змінити запис у трудовій книжці із «звільнена згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули» на «звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 71268,59 грн, моральну шкоду у сумі 20000,00 грн та професійну правничу допомогу у сумі 5500,00 грн.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі і призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 15.06.2020 року було здійснено перехід зі спрощеного провадження до загального розгляду справи. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 19 березня 2021 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

27.03.2020 року відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву. Просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову (а.с.66-82).

02 липня 2020 року ОСОБА_1 надала суду письмові пояснення (а.с112-113).

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином. Надала заяву про розгляд справи без її участі, на позові наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином: судовою повісткою, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Дружківського міського суду Донецької області (http://dr.dn.court.gov.ua/fair).

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, отримавши згоду позивачки, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст правовідносин.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до частини 2 ст. статті 3 Цивільного кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 статті 3 ЦПК України загальними засадами (принципами) цивільного законодавства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду пекаря до відділу виробництва без випробувального терміну з окладом 3723,00 грн на місяць (наказ № 10 від 03.12.2018 року).

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади за прогули згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (наказ № 20 від 13.08.2019 року).

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров`я, не може бути звільнений за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв`язку з цим розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

02 липня 2019 року позивачка ОСОБА_1 на ім`я ФОП ОСОБА_2 цінним листом з описом направила заяву про звільнення від 01.07.2019 року (а.с.47).

За змістом зави ОСОБА_1 від 01 липня 2019 року вбачається, що остання просила звільнити її за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) з 01 липня 2019 року у зв`язку з тим, що з 19 травня 2019 року підприємство не працювало (а.с.40).

13 липня 2019 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 лист. Роз`яснив, що 05 липня 2019 року отримав поштою вказану заяву, але з 01 липня 2019 року звільнити позивачку за власним бажанням не може, оскільки це суперечить Законодавству України, тобто минулою датою. Повідомив, що з 03.07.2019 року підприємство працює на маленьких пічках , виробляє значно меншу кількість продукції у зв`язку з пожежею, яка трапилася на зміні ОСОБА_1 в ніч з 18 на 19 травня. Згідно ст. 38 КЗпП України вказав, що ОСОБА_1 зобов`язана попередити роботодавця письмово за два тижні про намір звільнитися. Запропонував звернутися до нього для узгодження дати та часу виходу на роботу, тому що 10 календарних днів ОСОБА_1 відсутня на робочому місці. Зв`язатися по телефону не вдається. Попередив про її звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.42).

Згідно наказу № 04 від 01.03.2019 року ФОП ОСОБА_2 , з 01.03.2019 року по 31.03.2019 року ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати (а.с96).

У табелі обліку використання робочого часу за березень 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 з 01.03.2019 року по 31.03.2019 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати (а.с.90).

Згідно наказу № 06 від 29.03.2019 року ФОП ОСОБА_2 , з 01.04.2019 року по 30.04.2019 року ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати (а.с97).

У табелі обліку використання робочого часу за квітень 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 з 01.04.2019 року по 30.04.2019 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати (а.с.91).

Згідно наказу № 15 від 18.05.2019 року ФОП ОСОБА_2 , з 19.05.2019 року по 31.05.2019 року ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати (а.с97).

У табелі обліку використання робочого часу за травень 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 з 19.05.2019 року по 31.05.2019 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати (а.с.92).

У табелі обліку використання робочого часу за червень 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 з 01.06.2019 року по 31.06.2019 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати (а.с.93).

У табелі обліку використання робочого часу за липень 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 з 01.07.2019 року по 31.07.2019 року не перебувала на робочому місці, а тому роботодавцем проставлено прогули (а.с.94).

У табелі обліку використання робочого часу за серпень 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 з 01.08.2019 року по 12.08.2019 року не перебувала на робочому місці, а тому роботодавцем проставлено прогули (а.с.95).

28 грудня 2019 року було припинена підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), що підтверджено Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року вимушений прогул працівника має місце при незаконному звільненні або незаконному переведенні, незаконному відстороненні від роботи, невиконанні рішення про поновлення на роботі, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні причин звільнення, яке перешкоджало працевлаштуванню працівника, відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасному укладенні трудового договору.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті221і статті222цьогоКодексу.

Частинами 1,2 стаття 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір,

укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Наказ (розпорядження) про звільнення видається в останній день чинності строкового договору (якщо наказ (розпорядження) видається раніше, то в ньому називається дата звільнення, зазначена у строковому договорі). У будь-якому разі днем звільнення буде останній день роботи, визначений у трудовому договорі.

Відповідно дост.235КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Змінити формулювання причини звільнення можна тоді, коли є законна підстава для звільнення, роботодавець здійснив звільнення, але на підставі іншої норми законодавства тієї, що не відповідає обставинам звільненню, отже такої, що є незаконною, і тоді, сам факт звільнення є законним, але вказана роботодавцем підстава незаконною, тому і підлягає зміні на ту, яка буде законною.

При вимозі змінити формулювання причини звільнення на ст. 38 КЗпПУ (розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника), суд може це зробити лише за доведеності таких порушень, вчинених роботодавцем.

Аналізуючи матеріали справи, суд дійшов висновку, що між сторонами укладався трудовий договір від 04 грудня 2018 року (а.с.18).

Суд також не приймає до уваги думку відповідача про те, що з 01.07.2019 року по 12 серпня 2019 року позивачка вчинила прогули, не з`явившись за місцем роботи, і відповідач змусив звільнити її 13 серпня 2019 року з цієї підстави.

Судом тричі на адресу відповідача рекомендованим листом надсилалися листи щодо витребування доказів по звільненню ОСОБА_1 (наказу про звільнення, довідку-розрахунок про виплату заробітної плати при звільненні, а також довідку про нарахування і виплату заробітної плати). Однак, докази не надано.

Суд не погоджується із твердженням відповідача ОСОБА_2 у звинуваченні ОСОБА_4 винною у завдані йому матеріальної шкоди, внаслідок пожежі.Згідно з рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.12.2019 року № 2/229/991/2019 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про відшкодування завданої матеріальної шкоди було відмовлено (а.с38).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка повинна бути звільнена з 05.07.2019 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (заяву про звільнення позивачки відповідач особисто отримав 05 липня 2019 року, про що письмово визнав), без відпрацювання двох тижнів, тому що у цьому не було виробничої необхідності, а тому позовні вимоги в частині зміни формулювання причини звільнення позивачки з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України ,за власним бажанням є обгрунтованими.

Виконуючи вимоги ст.235 КЗпП України, суд ,як орган який розглядає трудовий спір, вважає необхідним змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, суд визнає незаконним наказ ФОП ОСОБА_2 №20 від 13 серпня 2019 року про звільнення позивачки із посади пекаря за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, змінює формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши причину звільнення - на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позовні вимоги про стягнення суми заборгованості по заробітній платі за час роботи у розмірі 10432,50 грн., суми заборгованості по заробітній платі за час простою у сумі 5690,45 грн та суми коштів за час затримки виплат при звільненні у розмірі 55145,00 грн задоволенню не підлягають ,оскільки доказів для підтвердження розрахунку цих сум суду не надано.

Слід також зазначити, що позивачкою ОСОБА_1 також не доказано суду доказів наявності простою на підприємстві (наприклад, доповідні та пояснювальні записки, акти, листування з постачальниками та споживачами продукції підприємства, протоколи виробничих нарад тощо).

Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди.

У пункті 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тобто, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права , так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Суд вважає, що внаслідок неправильного формулювання причини звільнення порушені трудові права позивачки.

Формулювання звільнення позивачки «за прогули без поважних причин» спричинило душевні страждання позивачки внаслідок втрати її репутації серед колег ,позначилось на психоемоційному стані.

При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників.

Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом зміни формулювання причин звільнення , а має самостійне юридичне значення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню в сумі 5000,00 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн 00 коп. не підлягають задоволенню, у зв"язку з відсутністю документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає сплати судовий збір у розмірі 227 (двісті двадцять сім) грн 00 коп.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,81,141,259-265,280-282,352,354, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 13 серпня 2019 року № 20 про звільнення ОСОБА_1 із посади пекаря відділу виробництва за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, замість звільнена за прогули згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, зазначити причину звільнення звільнена з 05 липня 2019 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКППФО НОМЕР_2 моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) 00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКППФО НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 227 (двісті двадцять сім) грн 00 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.

Суддя: О. М. Грубник