КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №756/8077/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5491/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Сакалошу Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвоката Дейка Єгора Анатолійовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року (суддя Андрейчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Столярова Едуарда Олеговича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію права власності,

встановив:

у червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Столярова Е.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46932921, яке прийняте 20 травня 2019р., про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо»; скасування запису про право власності за №31611854 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), який 20 травня 2019р. був внесений державним реєстратором комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Столяровим Е.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46932921 від 20 травня 2019р.; поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 18 січня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", та нею був укладений кредитний договір № 014/21-03/21, на підставі якого їй надано кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом строком на 60 місяцівна споживчі цілі. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" 19 січня 2007 року був укладений іпотечний договір, предметом якого стала вищезазначена квартира.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015

року у справі № 756/8260/15-ц стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 у сумі 296 117 доларів США, що еквівалентно 4 672 597,74грн.

Позивач зазначала, що 15 березня 2019 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступило на користь АТ "Оксі Банк" право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 та право вимоги за договором іпотеки від 19 січня 2007 року. В цей же день АТ "Оксі Банк" набуте ним право вимоги відступило ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо", а учервні 2019 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 20 травня 2019 року рішенням державного реєстратора комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Столярова Е.О. право власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано (перереєстровано) за ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

Позивач вважала, що державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за товариством з порушенням положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", так як квартира є її єдиним житлом і вона не надавала згоди на відчуження цього майна.

Крім того, у порушення приписів абз. 4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор КП "Реєстратор" м. Київ Столяров Е.О. не повідомив її про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо".

Позивач зазначала, що у порушення норми ч. 5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" на момент набуття іпотекодержателем у власність спірної квартири не було проведено оцінку предмета іпотеки, а заборгованість, вказана у вимозі про усунення порушення, не відповідала тій, яка стягнута з неї заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 756/8260/15-ц.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року позов задоволено частково, скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" м. Київ Столярова Е.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 травня 2019 року, індексний номер: 46932921, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо", у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвокат Дейко Є.А. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» посилається на не врахування судом першої інстанції того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, так як вимог про визнання, зміни чи припинення прав на квартиру позивачем заявлено не було, що суперечить вимогам ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і не призведе до ефективного захисту прав позивача.

Також представник відповідача зазначає, що позов заявлено до неналежного відповідача, так як включення державного реєстратора до кола відповідачів у подібних правовідносинах суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, суд першої інстанції зробивши висновки щодо неправомірного нарахування заборгованості за кредитним договором, фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем в межах даної справи не заявлялися вимоги про зменшення

розміру заборгованості або перегляд розміру такої заборгованості.

Представник відповідача стверджує, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності подання державному реєстратору рішення суду про стягнення заборгованості та обов`язок державного реєстратора перевіряти правильність розрахунку заборгованості суперечать приписам ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 Порядку №1127, і зроблені без врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Також представник відповідача зазначає, що оскільки постійне місце проживання позивача зареєстроване за іншою адресою, ніж спірна квартира, суд першої інстанції при вирішенні спору помилково застосував положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Державний реєстратор комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Столяров Е.О., будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, двічі у судове засідання не з`явився, направлені на його адресу судові повідомлення повернулися без вручення з відміткою листоноші про відсутність адресата за зазначеною адресою (с.с.77-78, 88-89 т.2), тому відповідно до положень ст. 131 та 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвоката Дейка Є.А., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Лупейка О.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 18 січня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/21-03/21, за умовами якого позичальник отримала кредит у сумі 100 000 доларів США на строк 60 місяців та зобов`язалася сплачувати 14,5% річних за користування кредитом. У подальшому сторонами кредитного договору укладалися додаткові угоди, за умовами яких строк повернення кредиту був продовжений до 18 січня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 січня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 був укладений договір про заставу нерухомості (іпотека), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І. Предметом договору стала квартира АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 1995 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у сумі 296 117 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 4 672 597грн 74коп.

15 березня 2019 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та АТ "Оксі Банк" укладені договори відступлення права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення, та за договором іпотеки, які були укладені з ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською О.Ю..

Цього ж дня АТ "Оксі Банк" та ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо" уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/21-03/21 від 18 січня 2007 року, який був укладений з ОСОБА_1 , та договір про відступлення прав

вимоги за договором іпотеки, який був укладений з ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською О.Ю.

19 березня 2019 року ТОВ «ФК Інвест-Кредо» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про повернення повної суми заборгованості у сумі 28 265 864грн 77коп. протягом тридцяти днів, а у разі непогашення боргу товариство буде реалізовувати своє право звернення стягнення на предмет іпотеки. Дане повідомлення ОСОБА_1 отримала 15 квітня 2019 року.

20 травня 2019 року державний реєстратор КП «Реєстратор» Столяров Е.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор не перевірив дійсність заявленої вимоги та правильність розрахунку заборгованості, так як у повідомленні-вимозі іпотекодержатель значно збільшив розмір заборгованості за кредитним договором, який був стягнений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року. Також суд першої інстанції зазначив, що державним реєстратором не дотримані вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", так як іпотечне майно є єдиною власністю позивача, в якій вона постійно проживала.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається

відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Пунктом 2.3. договору про заставу нерухомості (іпотека) від 19 січня 2007 року сторони визначили, що іпотекодержатель набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку, якщо кредит, проценти, штрафні санкції, які були забезпечені іпотекою, не будуть сплачені у строк, передбачений кредитним договором, а також з підстав, що передбачені статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Згідно пункту 2.7. договору про заставу нерухомості (іпотека) у разі порушення кредитного договору, умов цього договору або у випадках, передбачених ст. 12 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушень зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки одним з способів, що передбачені Законом України «Про іпотеку», а саме: шляхом позасудового врегулювання, як це передбачено ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» або реалізувати предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду справи позивачем та її представником не заявлялося, що умовами договору про заставу нерухомості (іпотека) від 19 січня 2007 року не передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя, що свідчить про визнання позивачем такого права іпотекодержателя без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, іпотекодержатель має право почати звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором у разі надання доказів про направлення такої

вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги.

Під час розгляду справи судом відповідачем були надані докази виконання вимог

ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов договору про заставу нерухомості (іпотека) від 19 січня 2007 року стосовно направлення позивачу письмової вимоги про усунення порушення, що представник позивача не спростовував під час апеляційного розгляду.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що ні нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, не передбачений обов`язок державного реєстратора здійснювати перевірку правильності розрахунку розміру заборгованості.

Посилання суду першої інстанції на висновки Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17, колегія суддів вважає безпідставним, так як Верховний Суд аналізував норми Порядку, редакція яких діяла на час виникнення спірних правовідносин, які були предметом розгляду Верховного Суду. На час виникнення спірних правовідносин у даній справі норми Порядку змінили свою редакцію та не передбачають обов`язку державного реєстратора здійснювати перевірку правильності розрахунку заборгованості, зазначену у вимозі про усунення порушення зобов`язання та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, звертає на себе увагу та обставина, що отримавши повідомлення 15 квітня 2019 року, позивач не висловлювала своїх заперечень стосовно розміру заборгованості зазначеного у вимозі та не заявляла будь-яких позовних вимог, пов`язаних із зменшенням розміру заборгованості.

Також відповідачем суду першої інстанції надана копія звіту з незалежної оцінки об`єкта - квартири АДРЕСА_1 , який виконаний ТОВ «Пальчинськая і партнери», згідно якого вартість об`єкту оцінки станом на 15 травня 2019 року становить 3 008 733грн, що еквівалентно 115 000 доларів США, що спростовує посилання позивача на недотримання іпотекодержателем вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також посилалася на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира була передана в забезпечення зобов`язань за валютним кредитом та є її єдиним житлом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового

будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Позивач стверджувала, що у її власності іншого нерухомого жилого майна не має.

Відповідно до умов кредитного договору № 014/21-03/21 позичальнику був

виданий споживчий кредит у іноземній валюті (пункт 1.1.)

Згідно частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такий висновок щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі 644/3116/18.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 , площею 98,1кв.м., яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 014/21-03/21 від 18 січня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як позивач зареєстрована за іншою адресою, а не у спірній квартирі, що свідчить про наявність у позивача іншого місця постійного проживання, колегія суддів вважає безпідставним, так як відповідачем не надано доказів, що позивач постійно не проживала у спірній квартирі.

Та обставина, що позивач не зареєстрована у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для висновку, що вона у спірній квартирі постійно не проживає.

Судом першої інстанції вказані обставини перевірялися і суд встановив, що квартира АДРЕСА_2 , де зареєстрована позивач, перебуває у власності іншої особи, позивач не була її власником і тривалий час в ній не проживає.

Також відповідачем суду не було надано доказів, що у власності позивача наявне інше нерухоме житлове майно, тому суд першої інстанції правомірно застосував при вирішенні даного спору норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи апеляційної скарги про невірний обраний позивачем спосіб захисту, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Позивачем заявлені позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на спірну квартиру та поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. Отже, позивачем обраний вірний спосіб захисту своїх порушених прав.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам, позивач рішення суду в цій частині не оскаржила, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не має правових підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Разом з цим, вказана обставина не є правовою підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, так як державний реєстратор не може бути відповідачем у спорі, який виникає між боржником та іпотекодержателем, є правомірним. Однак, вказана обставина не є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, так як крім державного реєстратора відповідачем у даному спорі є і іпотекодержатель - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», а відтак суд першої інстанції вирішив спір за участю належних сторін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, які стали підставою для задоволення позовних вимог, допущене судом неправильне трактування норм Порядку не вплинули на правильність вирішення спору, судом не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвоката Дейка Єгора Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк