Справа № 127/7608/21
Провадження № 2/127/1343/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Волошина С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 25.11.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 25.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №3562. До реєстрації шлюбу подружжя двічі розривало шлюб. Від шлюбних відносин подружжя має 3-х дітей, 2-є з яких малолітні, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одруження виявилося не вдалим через несумісність характерів та відмінність поглядів на відносини подружжя, роль кожного з них в сім`ї. Біля трьох років відповідач проживає окремо від сім`ї своїм життям, сімейними проблемами не переймається. На думку позивача, подальше існування шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, шлюбні відносини подружжя припинено, спільне господарство не ведеться, шлюб носить формальний характер. Враховуючи наведені обставини позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2021 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Відповідач 27.05.2021 року надав до суду відзив на позов, в якому визнав позов та не заперечив проти розірвання шлюбу. Однак не погодився з викладеними в позові обставинами, зазначив, що саме позивач була ініціатором припинення шлюбних відносин, залишивши відповідача з двома прийомними неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та переїхала з с.Сокиринці жити до м.Вінниці з рідними синами подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Вказав, що на базі родини подружжя було створено прийомну сім`ю, на виховання якої було передано трьох неповнолітніх дітей. Однак позивач залишила сім`ю, наразі з нею проживає лише молодший син ОСОБА_9 . Разом з відповідачем проживають прийомні діти та син ОСОБА_7 . Додатково зазначив, що твердження позивача про те, що відповідач не цікавиться проблемами сім`ї не відповідають дійсності, оскільки за весь час окремого проживання він жодного разу не відмовив їй в допомозі, яку вона потребувала, здійснював дрібний ремонт в квартирі, в якій проживає позивач. Відповідач продовжує опікуватися прийомними дітьми та сином ОСОБА_7 . ОСОБА_10 відповідач купує та передає подарунки, забирає його зі школи до себе додому, оплачує навчання синів в приватній школі «Джерело мудрості». Крім того відповідач здійснює оплату за навчання, проживання в гуртожитку та харчування прийомної доньки ОСОБА_11 , яка навчається в ПВНЗ «Український гуманітарний інститут». Просив не стягувати з нього 908 гривень судового збору, оскільки ініціатором розірвання шлюбу є саме позивач, шлюб розпався з її вини, а на утриманні відповідача є троє дітей. З приводу витрат на правничу допомогу в розмір 900 гривень вказав, що надана позивачем квитанція про сплату судового збору адвокату Павловій В.С. не є договором про надання правової допомоги, не є доказом понесення позивачем таких витрат. Крім того, матеріали позову не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, обсягу цих робіт.

28.05.2021 року позивач надала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що в лютому 2018 році вона з трьома спільними дітьми переїхала жити з с. Сокиринці до м. Вінниці. Відповідач після отримання ухвали про відкриття провадження вмовив сина ОСОБА_7 переїхати до нього, за відсутності позивача вдома вони зібрали речі сина та перевезли їх. Відповідач робив спробу забрати молодшого сина ОСОБА_8 , однак син залишився жити з матір`ю. З приводу прийомних дітей позивач зазначила, що оскільки діти були вже дорослі (18 та 17 років) вона вирішила залишити їх в звичному для них місці проживання (наразі дітям 20 та 21 рік). З приводу коштів, які витрачає відповідач на утримання дітей, вказала, що кошти на утримання дітей під опікою завжди отримував відповідач. Між ними існувала домовленість, що він оплачує їх навчання, а позивач не звертається до суду з позовом про стягнення аліментів. Просила задовольнити її позовні вимоги.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України щодо припинення шлюбу.

Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Судом встановлено, що 25.11.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 25.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №3562 (а.с.4).

Від шлюбних відносин подружжя має малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5-6).

Син ОСОБА_7 проживає з батьком (Відповідачем у справі), син ОСОБА_9 з матір`ю (Позивачем у справі), що вбачається із заяв по суті, наданими сторонами суду.

Між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно із ст. 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, з контексту вищевказаних правових норм випливає, що кожен із подружжя має право на розірвання шлюбу. Примушування до збереження шлюбу є порушенням права чоловіка або дружини. Відповідно, шлюбні відносини формуються на вільному волевиявленню двох сторін.

Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін.

Суд звертає увагу сторін на те, що наведені ними в заявах по суті різні обставини сімейного життя та припинення шлюбних відносин не впливає на вирішення справи по суті.

Докази, надані відповідачем на підтвердження створення прийомної сім`ї на базі родини позивача та відповідача, навчання дітей в закладах освіти та утримання дітей суд не оцінює, оскільки такі докази правового значення для вирішення спору про розірвання шлюбу значення не мають.

Досліджуючи обставини, зазначені в ст.112 Сімейного кодексу України, суд зважає на те, що примирення між подружжям неможливе, шлюб фактично розпався, сторони не мають наміру продовжувати шлюбні відносини, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача так і відповідача, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечив щодо його розірвання, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову та розірвання шлюбу.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи викладене, зважаючи на визнання відповідачем позову, позивачу слід повернути з Державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову. Решту судового збору (50%) слід стягнути з відповідача на її користь.

Посилання відповідача на те, що судовий збір не має бути стягнутий з нього через те, що ініціатором розірвання шлюбу є позивач, суд не приймає до уваги, оскільки позивач при поданні позовної заяви сплатила судовий збір за подання позову у визначений Законом спосіб та розмірі, питання ж розподілу судових витрат регулює ст. 141 ЦПК України. Підстав для покладення тягаря по сплаті судового збору виключно на позивача судом не встановлено.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем на підтвердження понесення судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу подано до суду договір-квитанцію №59 від 26.03.2021 року, згідно якого адвокат Павлова В.Є. отримала від ОСОБА_1 900 гривень за надання правової допомоги по оформленню позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с.10).

Надаючи оцінку зазначеному доказу суд вважає, що позивачем доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Враховуючи повне задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 900 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 104, 105, 112, 113 СК України, ст. 13, 81, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 25.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №3562.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454 гривень судового збору та 900 гривень витрат на правничу допомогу.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету 454 гривень судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №0.0..1 від 26.03.2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: