ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8209/20

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/352/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: Чернігівська міська рада

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Чернігівська міська рада

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 грудня 2020 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення (суддя Карапута Л. В.), ухвалене о 12 год. 03 хв. у м. Чернігів, повний текст рішення складено 09 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що вказана квартира не приватизована, а Чернігівська міська рада є розпорядником житлового фонду, в тому числі і спірною квартирою. Позивач вказує, що рішення про надання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалося, ордер не видавався, договір найму жилого приміщення не укладався, відповідачка не є членом сім`ї колишнього наймача і, як встановлено рішеннями судів по справі №750/406/18, вона проживає у спірній квартирі без відповідної правової підстави. За доводами позивача, ОСОБА_1 була повністю забезпечена державою житлом, реалізувала своє право на приватизацію державного житлового фонду, проте штучно погіршила свої житлові умови, подарувавши належну їй частину квартири АДРЕСА_2 своїй дочці. Чернігівська міська рада вважає, що підстави для надання відповідачці жилого приміщення відсутні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Рішення суду мотивовано тим, що сформульовані у позові вимоги позивача спрямовані на виселення відповідача із житлового приміщення на підставі статей ЦК України, які регулюють право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що є недопустимим у правовому суспільстві і суперечить нормам, викладеним у ст.8 Конвенції, нормам Житлового кодексу Української РСР, оскільки спірна квартира не перебуває у власності Чернігівської міської ради, а відноситься до державного житлового фонду.

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до електронної бази обліку приватизованого майна не приватизована, квартира із власності територіальної громади міста Чернігова не вибувала, отже саме Чернігівська міська рада як розпорядник державного житлового фонду є власником спірної квартири. У зв`язку з викладеним, Чернігівська міська рада не погоджується з висновками суду першої інстанції, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення ЖК УРСР, а не статей 217, 319, 321 та 391 ЦК України. За доводами позивача, ОСОБА_1 у спірній квартирі проживає без відповідної правової підстави, чим створює перешкоди позивачу у здійсненні ним визначених законодавством повноважень щодо розпоряджання майном. Чернігівська міська рада посилається, що «суспільна необхідність» у виселенні відповідачки полягає у тому, що на час звернення з позовом на квартирному обліку перебувало 5597 сімей і зайняття відповідачкою житлового приміщення без відповідної правової підстави створює перешкоди у реалізації конституційного права на житло громадянам, які потребують поліпшення житлових умов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, а також стягнути на її користь з позивача понесені судові витрати за правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн. Відповідачка погоджується з висновком суду першої інстанції, що до правовідносин, які склалися між сторонами, повинні застосовуватися положення ЖК УРСР. ОСОБА_1 вказує, що всупереч вимогам чинного законодавства (ст.ст. 109, 116, 117 ЖК УРСР), ст.47 Конституції України, Конвенції, судовій практиці ЄСПЛ та національних судів, на думку позивача, існує «нагальна суспільна необхідність» виселення її із спірної квартири, яке автоматично зробить відповідачку безхатченком і позбавить конституційних прав на житло. Також за доводами відповідачки, жодних підстав, які містяться у ЖК УРСР, для виселення її із спірної квартири без надання іншого житла, позивачем у позові не наведено. ОСОБА_1 посилається, що у зв`язку з подачею позивачем апеляційної скарги вона змушена звернутися за правничою допомогою адвоката для захисту своїх прав, внаслідок чого нею понесені судові витрати у розмірі 3000 грн, які просить стягнути з позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року скасовано рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 жовтня 2017 року і відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання членом сім`ї наймача житла (а.с.8-12).

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.13-15).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.16-17, 19-24).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході розгляду вищевказаних справ встановлено, що особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 було відкрито на ОСОБА_2 , яка знялася з реєстраційного обліку 27.10.2009 року. З 15.10.2003 року у вказаній квартирі був зареєстрований син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 17.07.2013 року за адресою спірної квартири було зареєстровано ОСОБА_1 із зазначенням відношення до власника - як «особа». Встановлено, що відповідачка проживає у спірній квартирі без відповідної правової підстави.

08 червня 2018 року Чернігівська міська рада направила на адресу ОСОБА_1 лист про необхідність у добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та звільнити займане нею житлове приміщення (а.с.28).

Відповідно до електронної бази обліку приватизованого житла спірна квартира не приватизована. Згідно з довідкою Чернігівської міської ради будинок АДРЕСА_3 1964 року забудови та належить до державного житлового фонду (а.с.18).

Звертаючись до суду з позовом про усуненення перешкод у користуванні і розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення, Чернігівська міська рада посилалася на положення Цивільного кодексу України, зокрема на статті 317, 319, 321, 391, які регулюють питання права власності.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що до правовідносин сторін повинні застосовуватися положення ЖК Української РСР, а не Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Згідно із ст.5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Також визначення державного житлового фонду надано у статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті, зокрема здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду; здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад; видають ордери на жилі приміщення - ст.15 ЖК УРСР.

Статтею 18 ЖК УРСР встановлено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

За матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, тобто право власності на неї не оформлене.

Позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі зазначає, що Чернігівська міська рада є розпорядником державного житлового фонду, в тому числі спірною квартирою. При цьому доводи апеляційної скарги, що Чернігівська міська рада є власником спірної квартири не відповідають матеріалам справи і ґрунтуються на невірному тлумаченні норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року у справі № 591/7007/16-ц, на яку посилається в своїй апеляційній скарзі Чернігівська міська рада, зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому визначальним для захисту права на підставі ст.391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому у вказаній справі судами встановлено, що квартира була передана у комунальну власність територіальної громади. У справі ж, що переглядається Чернігівським апеляційним судом, встановлно, що спірна квартира у власності Чернігівської міської ради не перебуває.

Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 не заслуговують на увагу, оскільки у ній розглядався спір між власником житлового будинку та користувачем будинку з приводу користування житлом після припинення шлюбу з власником будинку, тобто обставини справи не є аналогічними обставинам у справі, яка є предметом розгляду Чернігівського апеляційного суду.

Також не заслуговують на увагу посилання Чернігівської міської ради на статтю 35 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру), оскільки вказаний Закон втратив чинність у 2007 році і крім того, у даній справі питання користування ОСОБА_3 спірною квартирою не є предметом розгляду.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Суд першої інстанції обгрунтовано в своєму рішенні посилається на практику Європейського Суду з прав людини, яка регулює правовідносини щодо захисту права особи на житло та користування житлом.

Позивачем не доведено дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи також те, що вимоги позивача, сформульовані у позові, спрямовані на виселення відповідачки із житлового приміщення на підставі статей ЦК України, які не регулюють правовідносини сторін у даній справі.

Враховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суд апеляційної інстанції повинен зазначити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

28 січня 2021 року між ОСОБА_1 і адвокатом Швидким О.В. укладено Угоду про надання правничої допомоги адвоката, згідно з якою адвокат надає клієнту правову допомогу, пов`язану із захистом його законних інтересів та прав по цивільній справі №750/8209/20, що розглядається в Чернігівському апеляційному суді за апеляцією Чернігівської міської ради (а.с.115).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №28/01 від 28 січня 2021 року ОСОБА_1 сплатила за послуги адвоката 3000 грн.

Позивачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявлялося і оскільки у задоволенні апеляційної скарги Чернігівської міської ради відмовлено, з позивача підлягає стягненню на користь відповідачки 3000 грн вказаних витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Чернігівської міської ради (місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, вул.Магістратська, 7, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: