Справа № 390/70/21
Провадження № 2/390/275/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2021 р.Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючої - судді Бойко І.А.,

при секретарях Шматковій А.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Кіровоградської обласної прокуратури Романескула С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування і суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 142244,65 грн відшкодування втраченого заробітку, 550 грн відшкодування втраченого страхового платежу, 15000 грн, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, 300000 грн, відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у даній цивільній справі. Позов обґрунтовує тим, що 26.10.2016 року сталась ДТП за його участю. За даним фактом розпочато кримінальне провадження № 0013429. 27.01.2017 року у даному кримінальному провадження йому повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Вироком Кіровського районного суду м.Кіровограда від 22.06.2018 року його визнано винним та засуджено до покарання у виді штрафу. Вирок відносно ОСОБА_1 апеляційним судом Кіровоградської області скасовано, а кримінальне провадження закрито через невстановлення достатніх доказів для доведеності його винуватості. Постановою Верховного Суду від 31.10.2019 року ухвалу апеляційного суду залишено без змін. Правову допомогу в судах апеляційної та касаційної інстанції йому надавала адвокат Хабзей О.А., з якою 18.07.2018 року він уклав договір, відповідно до умов якого гонорар адвоката складав 15000 грн. До факту ДТП він працював в Польщі і отримував зарплату у розмірі 1850 злотих на місяць та отримав виклик запрошення на роботу до вказаної країни. З метою виїзду за кордон він уклав страховий договір та сплатив страховий платіж у розмірі 550 грн, однак через направлення обвинувального акту по кримінальному провадженню до суду він втратив можливість виїхати за кордон та втратив заробіток і страховий платіж. За десять місяців він мав отримати 18500 злотих, що в перерахунку на національну валюту становить 142244,65 грн. Він перебував під слідством 33 місяці. В результаті незаконних дій органів досудового розслідування та суду він був обмежений у можливості виїхати за кордон та позбавлений роботи з можливістю достойного заробітку. Переживання через незаконне обвинувачення у скоєнні злочину, якого він не вчиняв, призвело до порушення його життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для їх нормалізації. Він вважає, що його незаконне обвинувачення і засудження та втрата ним роботи і заробітку потягли за собою спричинення моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування якої він оцінює у 300000 грн. З метою захисту своїх прав він звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Усатенко Ю.Ю. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, а також просив відшкодувати позивачу витрати на правничу допомогу у даній справі в розмірі 20000 грн.

Представник відповідача Кіровоградської обласної прокуратури у відзиві на позов та в судовому засіданні позов визнав частково, та зазначив, що критерії розміру морального відшкодування не визначено. Розмір моральної шкоди позивачем завищений та необґрунтований. Позивач офіційно не працював та відповідні податки не сплачував та з урахуванням відсутності у нього запобіжного заходу у кримінальному провадженні позивач не був позбавлений працювати в Україні та налагоджувати своє життя. Документи, надані ним суду, не є належними та допустимими доказами і не можуть враховуватись судом, тому заперечує проти задоволення позовних вимог про відшкодування втраченого ним заробітку та страхового платежу. Представник Кіровоградської обласної прокуратури визнає моральну шкоду у розмірі 198000 грн, в яку враховано розмір мінімальної заробітної плати відповідно до кількості місяців перебування позивача під слідством та судом. Крім того, повністю визнав розмір відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні та відшкодування витрат у даній цивільній справі та не заперечував проти задоволення позовних вимог у цій частині.

Представник відповідача Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час повідомлявся у встановленому законом порядку, причини своєї неявки не повідомив. У відзиві на позов зазначив, що критерії, які впливають на розмір відшкодування моральної шкоди, є оціночними і суб`єктивними. Глибину страждань особи в грошовій формі оцінити неможливо. Будь-яка компенсація такої шкоди не може бути адекватною завданим особі стражданням. Представник даного відповідача вважає, що сума моральної шкоди, зазначена позивачем, є явно завищеною і не відповідає тим негативним наслідкам, які описує позивач і розумності задоволення потреб. Доказів оплати праці позивачем суду не надано, наявність кримінального провадження відносно позивача, не перешкоджало йому реалізувати свої трудові права, оскільки йому не обирався запобіжний захід. Розмір витрат позивача на правову допомогу у кримінальному провадженні та в цивільній справі позивачем не доведено, оскільки відсутній детальний опис робіт, виконаних адвокатами. Враховуючи вищенаведене представник ГУНП в Кіровоградській області просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, правом надання відзиву на позов не скористався.

Заслухавши пояснення представника позивача та прокурора, дослідивши матеріали справи, письмові докази, зваживши доводи сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.10.2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керував мотоциклом «Honda CB 500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , який керував автомобілем «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0013429 до ОСОБА_4 внесені відомості про кримінальне правопорушення (а.с.38).

27.01.2017 слідчим СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.42-43).

Згідно вироку Кіровського районного суду м.Кіровограда від 22.06.2018 року по справі № 404/700/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в сумі 3400 грн на користь держави без позбавлення права керування транспортним засобом (а.с.30-35)

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12.06.2019 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.06.2018 року, стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.286 КК України, скасовано. Кримінальне провадження №0013429 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України - закрито, у зв`язку з тим, що в суді не встановлені достатні докази для доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, і вичерпані можливості їх отримання (а.с.25-29).

Постановою Верховного Суду від 31.10.2019 року ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 12.06.2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.22-24).

В рамках даного кримінального провадження запобіжний захід ОСОБА_1 під час досудового розслідування та судового провадження не обирався (а.с.41 зв., 35 зв.).

Згідно договору про надання правової допомоги від 18.07.2018 року, укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Хабзей О.А., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 181 від 27.07.1998 року, остання взяла на себе зобов`язання надавати ОСОБА_1 правову допомогу по захисту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.286 КК України. Відповідно до п.5.1 вказаного договору, грошова винагорода (гонорар) за даним договором визначається додатком до договору, згідно якого розмір гонорару адвоката по захисту ОСОБА_1 в Кропивницькому апеляційному суду становить 10000 грн, складання касаційної скарги або заперечення на касаційну скаргу до Верховного Суду 5000 грн (а.с.18-19).

З розрахункової квитанції серії БТПК № 623227 від 18.07.2018 року та акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 01.12.2019 року вбачається, що адвокатом виконано взяті нею на себе зобов`язання по наданню правової допомоги, а ОСОБА_1 прийняв таку роботу та сплатив 15000 грн за її виконання (а.с.20-21).

Захист інтересів ОСОБА_1 під час судового розгляду кримінального провадження № 0013429 в судах апеляційної та касаційної інстанції підтверджується відповідними процесуальними документами (а.с.25, 22 зв.).

Відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Відповідно до ст.22 ЦК України: особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст.1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року з наступними змінами та доповненнями, відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно вимог п.1, п.4, п.5 ст.3 Закону України №266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові в тому числі відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, а також моральна шкода.

Верховним Судом у справі № 641/8857/17 надано висновок, згідно якого закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4 цс 19).

Отже, суд виходить з презумпції спричинення позивачу шкоди у зв`язку з понесенням ним витрат за правову допомогу, втратою заробітку та спричиненням моральної шкоди, у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та обов`язку саме відповідачів спростувати таку презумпцію.

Порядок застосування Закону № 266/94-ВР, регламентується однойменним положенням, затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, ГПУ та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року, зокрема, пунктом 8 якого встановлено, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Пунктом 9 Порядку № 6/5/3/41 визначено порядок обчислюється середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди. Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. У тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Виходячи із вище вказаних вимог вбачається, що для обчислення середньомісячної заробітної плати, яка підлягає відшкодуванню особі через втрату заробітку у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, підлягає з`ясуванню, яку посаду замала така особа до притягнення до кримінального переслідування, або яку роботу вона виконувала, або якою професійною діяльністю вона взагалі займалась.

На підтвердження позовних вимог в частині втрати заробітку та пов`язаного із заробітком страхового платежу, позивач посилається на те, що його викликали за кордон для виконання робіт, проте через здійснення досудового розслідування його обмежили у виїзді за кордон і він втратив такий заробіток.

Проте, суд зазначає, що згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказами є, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Долучені позивачем до позовної заяви документи, зазначені в позовній заяві, як трудовий договір, виклик, умови праці, віза (а.с.10-16), складені іноземною мовою, які не перекладені на державну мову та які не легалізовані у встановленому законом порядку, тому суд позбавлений можливості їх оцінити з точки зору належності, допустимості, достовірності і встановити будь-які дані, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача.

Докази щодо перебування позивача у трудових відносинах, в установах, організаціях чи підприємствах та його звільнення через здійснення відносно нього кримінального провадження, позивачем суду не надано, що є його процесуальним обов`язком, згідно вимог ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування позивачу шкоди у виді втраченого заробітку в сумі 142244,65 грн та втраченого страхового платежу в сумі 550 грн задоволенню не підлягають через їх недоведеність.

Як встановлено судом, та підтверджується письмовими доказами, після порушення відносно ОСОБА_1 кримінального провадження захист його інтересів в суді апеляційної та касаційної інстанції здійснювала адвокат Хабзей О.А.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд у справі № 752/11464/16-к дійшов висновку, що п.2 ч.1 ст.50 КПК України визначає, що повноваження захисника мають вважатися підтвердженими, якщо - на додаток до документу, передбаченого пунктом 1, - захисник надав хоча б один з документів, передбачених пунктом 2 частини першої цієї статті.

Таким чином, повноваження адвоката Хабзей О.А., як захисника ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0013429 підтверджені належними документами відповідно до вимог відповідного процесуального закону.

Отже, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування щодо ОСОБА_1 та його необхідністю на звернення за правовою допомогою до адвоката, а відповідно з необхідністю позивача оплачувати гонорар адвоката для захисту від кримінального переслідування.

Порядком № № 6/5/3/41 в п.12 визначено, що суми, які підлягають відшкодуванню відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наданою у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 року договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч.1, ч.3 ст.27 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

З договору про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 18.07.2018 року та додатку до нього, укладеними між ОСОБА_1 та адвокатом Хабзей О.В., вбачається, що його сторони погодили, що розмір гонорару адвокату за надання такої допомоги є фіксованим та в загальній сумі складає 15000 грн.

Представником ГУНП в Кіровоградській області поставлено під сумнів розмір витрат, здійснених позивачем на гонорар захисника, оскільки ним не надано детального опису виконаних робіт адвокатом.

Верховним Судом в постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19, щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень закону звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Таким чином, у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.

На підставі вищенаведеного, суд відхиляє доводи представника ГУНП в Кіровоградській області в частині не підтвердження розміру витрат позивача на юридичну допомогу захисника.

Отже, розмір витрат на юридичну допомогу позивачу під час здійснення кримінального провадження, заявлений ним до відшкодування, відповідає критеріям складності кримінального провадження, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, та критерію розумності їхнього розміру.

Таким чином, суд вважає, що позивачем підтверджено суму, сплачену ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0013429 у розмірі 15000 грн, тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з приписів, ч.5-6 ст.4 Закону № 266/94-ВР, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Нормами ст.13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0013429 повідомлено про підозру 27.01.2017 року, розгляд кримінального провадження завершився 31.10.2019 року, отже перебування під слідством та судом позивача тривало 33 місяці та 4 дні.

Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, які зазнав позивач через незаконне його переслідування, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особа, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог ст.13 Закону № 266/94-ВР Закону розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж розмір мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно правової позиції Верховного Суду, зазначеної в постанові від 15.12.2020 року, яку він висловив під час касаційного провадження у справі по справі № 752/17832/14-ц про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Характер правопорушення, в скоєнні якого обвинувачувався позивач, тривалість його вимушеного захисту від кримінального переслідування, призвело до змін в організації його життя і він зазнав моральних страждань, проте суд вважає, що вимоги позивача не доведені в тому розмірі, який він просить йому відшкодувати, тому позовні вимоги в цій частині підлягають зменшенню до мінімального розміру, встановленого Законом № 266/94-ВР, що на переконання суду є достатнім для розумного задоволення потреб позивача.

Відповідно до зі ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» у 2021 році мінімальна заробітна плата з січня до грудня установлена у місячному розмірі на рівні 6000 грн.

Отже, загальна сума відшкодування моральної шкоди позивачу становить 198000 грн (33х6000).

Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В частині способу здійснення відшкодування, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 170, 174 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

Відповідно до ст.25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи без діяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку визначеному законом.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до ст.43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Відповідно до п.1, п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів).

Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь позивача з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України.

З цих підстав суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.267 ЦПК України визначити наступний порядок виконання судового рішення, а саме: відшкодування ОСОБА_1 сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн, та відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 198000 (сто вісімдесят вісім тисяч), а всього ОСОБА_1 слід відшкодувати 213000 (двісті тринадцять тисяч) грн, що підлягають стягненню з Державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України.

Відповідно до вимог ст.14 Закону № 266/94-ВР сторони у справі про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, звільняються від сплати судових витрат, тому суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі, що здійснив позивач, суд виходить з вимог ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, згідно яких судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В якості підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу разом з позовною заявою суду надано ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 в Кіровоградському районному суді Кіровоградської області адвокатом Усатенком Ю.Ю., договір про надання професійної правничої допомоги від 23.12.2020 року, в п.4.1 якого зазначено, що вартість правничої допомоги складає 20000 грн (фіксований розмір). На підтвердження оплати долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру № 173 від 23.12.2020 року.

Представник відповідача ГУНП в Кіровоградській області вказав на відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу у цивільній справі, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, проте суд відхиляє такі заперечення, керуючись правовою позицію Верховного Суду по справі № 640/18402/19.

Представник відповідача Кіровоградської обласної прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу в цивільній справі визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідач Державної казначейської служби України не скористався своїм правом подати клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу. які підлягають розподілу між сторонами.

Зважаючи, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, проте інших заперечень, ніж вже відхилені судом, від відповідачів не надійшло, отже відсутні підстави для зменшення даного відшкодування позивачу, тому на користь позивача слід стягнути 20000 грн в якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ст.ст.55, 56, 59 Конституції України, ст.ст22, 23, 1176 ЦК України, ст.ст. 1-3, 13, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 1, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Керуючись ст.ст.4-5, 10, 12-14, 77-81, 95, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування і суду, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України на користь ОСОБА_1 15000 грн, - сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, 198000 грн, - відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути на користь ОСОБА_1 213000 грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України на користь ОСОБА_1 20000 грн, в якості відшкодування витрат на правову допомогу у даній цивільній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду через Кіровоградський районний суд Кіровоградської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 18.06.2021 року.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідачі: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м.Київ, поштовий індекс 01014, ;

Кіровоградська обласна прокуратура, вул.В.Пермська, 4, м.Кропивницький, поштовий індекс 25006, ;

Головне Управління Національної поліції в Кіровоградській області, вул.В.Чміленка, 41, м.Кропивницький, поштовий індекс 25006, .

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області І.А.Бойко

/підпис/

«Згідно з оригіналом»

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області І.А. Бойко

Дата засвідчення копії 18.06.2021 року.