Єдиний унікальний номер 243/7365/20
Номер провадження 22-ц/804/351/21
Головуючий в І інстанції Старовецький В.І. Єдиний унікальний номер 243/7365/20
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/351/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Донрибкомбінат» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року цивільну справу №243/7365/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Донрибкомбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди (головуючий у 1 інстанції суддя Старовецький В.І.),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він з 13.12.2016 року по 30.06.2020 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та обіймав посаду начальника рибоохорони в ПрАТ «Донрибкомбінат». Наказом №18 від 30.06.2020 року його було звільнено за ст.38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок. Станом на 06.08.2020 року заборгованість з його заробітної плати за період з 01.07.2019 року по 30.06.2020 рок складає 19258,70 грн.

У зв`язку з наведеним просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 19258,70 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.07.2020 року по день фактичного розрахунку та моральну шкоду, завдану йому відповідачем внаслідок тривалих порушень його трудових права у сумі 50000,00 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року позов було задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Донрибкомбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 19258,70 грн, середню заробітну плату за час затримки розрахунку у сумі 18150,60 грн, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі, та моральну шкоду у сумі 1000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення у цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння з їх вини позивачу моральних страждань та їх ступінь. Вважають, що судом не було враховано вимоги ЦК України щодо відшкодування шкоди в позадоговірних відносинах, відповідно до яких позивач повинен довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, у тому числі вини відповідача, неправомірності дій, доведеності втрат немайнового характеру, моральних чи фізичних страждань.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Відповідачем оскаржується судове рішення лише у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн., в іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах. Наказом (розпорядженням) про прийняття на роботу №127 від 13.12.2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду начальника рибоохорони ПрАТ «Донрибкомбінат» з 13.12.2016 року.

Згідно з наказом про припинення трудового договору (контракту) №18 від 30.06.2020 року позивача було звільнено з 30.06.2020 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

З довідки №0308/05 від 06 серпня 2020 року, виданої ПрАТ «Донрибкомбінат» убачається, що станом на 06 серпня 2020 року наявна заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 у сумі 19258,70 грн. На час розгляду справи судом першої інстанції заборгованість працівнику не виплачена.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди частково, суд першої інстанції посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення трудових прав працівника, які призвели до моральних страждань та заподіяли моральну шкоду позивачу. Визначаючі розмір відшкодування суд з урахуванням обставин справи та принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду та відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень викладених в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у заподіянні шкоди так як положення частини 1 ст. 237-1 КЗпП України пов`язують обов`язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику саме з порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд не приймає посилання представників позивача на загальні положення Цивільного Кодексу України, оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами пов`язані з трудовим договором та врегульовані спеціальними правовими нормами, а саме положеннями КЗпП України, яким передбачено окремий порядок та підстави для відшкодування шкоди.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо розміру відшкодування оскільки моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого відновлення порушеного права. При цьому, суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

При розгляді справи встановлено, що мало місце порушення законних прав працівника щодо оплати праці, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, тому відповідно до ст.237-1 КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди суд виходив з принципів розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та враховуючи ступінь порушення життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в зв`язку з незаконним звільненням, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача підлягає моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Рішення суду першої інстанції винесене з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Донрибкомбінат» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.І. Корчиста

Ю.М.Мальований