ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №520/7766/17

Апеляційне провадження №22-ц/813/2570/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого -Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Поплавського Дмитра Павловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Куриленко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзив на позов

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (т.1 а.с.2-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 послався на те, що між ним та відповідачем укладено договори позики від:

- 01 березня 2016 року, за умовами якого відповідач отримав 360 000 доларів США строком до 31 грудня 2016 року;

- 17 травня 2017 року, за умовами якого відповідач отримав 360 000 доларів США строком до 01 липня 2017 року;

- 19 травня 2017 року, за умовами якого відповідач отримав 360 000 доларів США строком до 01 липня 2017 року.

В підтвердження укладення договору від 01 березня 2016 року відповідачем була складена розписка від 01 вересня 2016 року, в якій він підтвердив факт отримання в борг грошових коштів.

Зазначав, що ОСОБА_1 за трьома розписками отримав від нього в борг 1 080 000 доларів США, але взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих коштів не виконав, кошти в передбачені у розписках строки не повернув.

Позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 01 березня 2016 року, 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року у загальному розмірі 30 514 102,60 грн., з яких:

-сума неповернутої позики - 28 101 600 грн. (еквівалент 1 080 000 доларів США);

-проценти за користування грошовими коштами за ст.536, ч.1 ст.1048 ЦК України 2 270 839,82 грн. (еквівалент 87 272,86 доларів США);

-3% річних від простроченої суми позики за договором позики від 01 березня 2016 року за ст.625 ЦК України - 141 661,77 грн. (еквівалент 5 444,38 доларів США).

У відзиві на позов ОСОБА_1 просив відмовити у позові, посилаючись на те, що:

-від ОСОБА_2 він отримав в борг кошти лише по одній розписці на 360 доларів США, що може бути підтверджено свідком ОСОБА_3 , а в розписці від 19 травня 2017 року зроблено дописку «тисяч»;

- розписка від 01 березня 2016 року не може свідчити про укладення договору позики, так як в ній, взагалі не йде мова про отримання коштів у борг та в якості валюти визначено умовні одиниці, які не є валютою будь-якої з країн світу;

- у розписці від 17 травня 2017 року зазначено про позику у розмірі «360 тис. $», вказана фраза також не може свідчити про визначення у розписці валюти;

- всі розписки потребують висновку судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи, про призначення яких неодноразово клопотав відповідач, але які в силу незалежних від нього обставин, не дозволяють встановити справжність підпису ОСОБА_1 на розписках;

- виходячи з аналізу позовної заяви, поведінка позивача виглядає дуже дивно, оскільки він надав відповідачу у борг більше мільйону доларів США на підставі розписок сумнівного змісту, укладених в простій письмовій формі, не забезпечивши виконання зобов`язань жодним майном чи порукою, що свідчать про шахрайські дії з боку позивача і безпідставність заявлених вимог (т.1 а.с.196-200).

Під час розгляду справи судом першої інстанції неодноразово, а саме: ухвалами від: 25 травня 2018 року, 01 листопада 2018 року, 05 березня 2019 року, 23 липня 2019 року призначалась судово-технічна та судово-почеркознавча експертиза, яка доручалась експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, але не була проведена у зв`язку з невиконанням клопотання експерта щодо сплати вартості проведення експертизи, надання необхідних матеріалів для проведення експертизи (т.1 а.с.110-111, 117, 124, 136-138, 145, 162-165, 172-175, 207-208, 226-229).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2019 року позов задоволено частково (т.1 а.с.236-242).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договорами позики від 01 березня 2016 року, від 17 травня 2017 року, від 19 травня 2017 року суму боргу у загальному розмірі 1 172 717,24 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 28 778 481,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 8 000 грн.

В решті вимог позову відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконав кошти ОСОБА_2 у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим гроші підлягають стягненню на користь позивача з урахуванням процентів за користування чужими коштами, а також 3 % річних у примусовому порядку. При цьому, суд зазначив, що посилання позивача на стягнення грошової суми в гривневому еквіваленті станом на 03 березня 2017 року є помилковим, оскільки стягнення грошової суми в іноземній валюті необхідно за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Поплавський Д.П. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права,просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові (т.2 а.с.9-10).

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- призначаючи дату судового засідання на 15 жовтня 2019 року, суд першої інстанції не відправив копію клопотання експерта для ознайомлення ні відповідачу ОСОБА_1 , ні його представнику та призначив судове засідання у найшвидший час, що унеможливило підготуватись та зібрати необхідні документи з метою виконання клопотання експерта;

- суд першої інстанції позбавив відповідача ОСОБА_1 можливості спростувати факт написання розписок, що суперечать вимогам ч.1 ст.2 ЦПК України;

- неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи - порушення судом першої інстанції прав ОСОБА_1 виконати клопотання експерта та надати необхідні матеріали для дослідження і спростування розписок, є підставами заявити відповідно до вимог п.7 ч.2 ст.356 ЦПК України клопотання про проведення у справі судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи;

- вимогами позивача є стягнення коштів за договорами позики, а відповідач ОСОБА_1 заперечує проти заявлених позовних вимог, тому проведення експертизи з урахуванням порушень, допущених судом першої інстанції, є обов`язковими, в зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції призначити судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання:

1. Чи виконано рукописний текст та підпис у розписках від 01 березня 2016 року, 17 травня 2017 року, 19 травня 2017 року ОСОБА_1 чи іншою особою?

2. Чи вносились до тексту розписки від 19 травня 2017 року зміни чи доповнено «тисяч» після слів «триста шістдесят»?

3.Чи виконаний рукописний текст та підписи від імені ОСОБА_1 у розписках від 01 березня 2016 року, 17 травня 2017 року, 19 травня 2017 року з попередньою технічною підготовкою чи застосуванням технічних засобів?

Сторона позивача не скористалась правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

22 червня 2021 року учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (т.2 а.с.143-151).

Від представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про проведення розгляду справи, призначеного на 22 червня 2021 року, без його присутності та без присутності ОСОБА_2 . Зазначав про необґрунтованість апеляційної скарги, тому просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін (т.2 а.с.148-149).

Від представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що 22 червня 2021 року о 14:30 год. він приймає участь у судовому засіданні в Приморському районному суді м.Одеси по кримінальній справі за № 522/10902/19 (т.2 а.с.150-151).

Колегія суддів під час вирішення питання про можливість розгляду справи у відсутності сторін, виходила з такого:

- апеляційне провадження у справі відкрито 17 січня 2020 року;

- в апеляційній інстанції справа призначена до слухання вперше на 28 квітня 2020 року, згодом неодноразово відкладалась за клопотаннями сторони відповідача;

- відповідач виклав свою позицію у письмових поясненнях до апеляційної скарги, які залучені до матеріалів справи (т.2 а.с.105-110);

- 30 березня 2021 року у судовому засіданні представник ОСОБА_4 в інтересах позивача, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 надали суду свої пояснення по суті справи;

- клопотання представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 про відкладення судового засідання, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, не підтверджено жодним доказом;

- захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб (зокрема тривале невиконання судового рішення).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.223 ЦПК України).

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Отже, поважність причин відкладення розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлена.

Ураховуючи вищенаведене та ту обставину, що сторони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів суду апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності сторін у справі.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трьох договорів позики, а саме: від 01 березня 2016 року, 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року на загальну суму 1 080 000 доларів США доказано та не спростовано відповідачем. Тому задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики у загальному розмірі 1 172 717,24 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 доларів США = 2453, 8038) складає 28 778 481,10 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Установлені судами фактичні обставини справи

За розпискою від 01 березня 2016 року ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 суму в розмірі 360 000 умовних одиниць в строк до 31 грудня 2016 року (т.1 а.с.34 оригінал розписки, наданий позивачем).

01 вересня 2016 року ОСОБА_1 підтвердив, що він дійсно має заборгованість 360 000 доларів США станом на 01 вересня 2016 року та зобов`язався провести розрахунок по боргу в сумі 360 000 доларів США до 31 грудня 2016 року (т.1 а.с.6- копія розписки, оригінал відсутній у сторін).

За розпискою від 17 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав позику від ОСОБА_2 в сумі 360 000 $ строком до 01 липня 2017 року, які зобов`язався повернути в строк (т.1 а.с.35 оригінал розписки, наданий позивачем).

Відповідно до розписки від 19 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 суму в розмірі 360 000 доларів США строком до 01 липня 2017 року, які зобов`язався повернути в строк (т.1 а.с.26 оригінал розписки, наданий позивачем).

За позицією позивача між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено три договори позики на загальну суму 1 080 000 доларів США, кожний з яких по 360 000 доларів США.

Позиція ж відповідача неодноразово змінювалась.

Так, у суді першої інстанції ОСОБА_1 не визнавав факт укладення договорів та написання ним відповідних розписок, у зв`язку з чим неодноразово просив суд призначити судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизу (т.1 а.с. 61, 131, 155-156, 203-204).

У відзиві на позов ОСОБА_1 зазначив про:

- отримання від ОСОБА_2 грошей, однак лише на суму 360 доларів США, що може бути підтверджено свідком ОСОБА_3 ;

- написання ним лише однієї розписки від 19 травня 2017 року на суму 360 доларів США, в якій зроблено дописку «тысяч» (т.1 а.с.198).

В суді апеляційної інстанції відповідач зазначав про отримання ним у кінці лютого 2016 року від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 360 000 доларів США в якості авансу за послугу щодо оформлення прав на нерухоме майно. При цьому, заперечував проти укладення з позивачем трьох договорів позики та проти отримання грошових коштів за розписками від 17 травня та від 19 травня 2017 року. Зазначав, що:

- у зв`язку з неможливістю надати в повному обсязі ОСОБА_2 послугу, в червні 2017 року він повернув ОСОБА_2 отримані в рахунок надання послуг грошові кошти в розмірі 360 000 доларів США, на підтвердження чого останній повернув йому оригінал розписки від 01 вересня 2016 року, якої наразі немає у позивача;

- позивач передав йому аванс за надання послуги (виконання робіт) в розмірі 360 000 доларів США лише один раз 01 березня 2016 року, усі інші розписки були похідними від отриманого 01 березня 2016 року авансу, який був повернутий в повному обсязі (т.2 а.с.105-110).

30 березня 2021 року у судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач визнав факт складання ним розписок від 01 березня 2016 року, від 17 травня 2017 року та від 19 травня 2017 року та не наполягав на проведенні судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.34,35,36).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Частинами 1, 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16, від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що за розписками від 01 березня 2016 року та від 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 суму в розмірі 360 000 доларів США в строк до 31 грудня 2016 року (т.1 а.с.6,34).

Позивачем надано суду оригінал розписки від 01 березня 2016 року (т.1 а.с.34). Оригіналу розписки від 01 вересня 2016 року у сторін відсутній, у позивача наявна лише копія, яку надано суду (т.1 а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зміст вказаних розписок від 01 березня 2016 року та від 01 вересня 2016 року є суперечливим, не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів як позику, тобто не підтверджує укладення між сторонами саме договору позики. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу коштів за розпискою від 01 березня 2016 року саме на підставі договору позики.

Відтак, зі змісту розписок від 01 березня та 01 вересня 2016 року не вбачається досягнення між сторонами домовленості щодо істотних умов договору позики.

З огляду на те, що підставу позову має довести саме позивач, а не відповідач її спростувати, тому за таких обставин відсутні правові підстави для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Крім того, колегією суддів звернута увага на те, що у розписці від 01 вересня 2016 року, копія якої міститься в матеріалах справи, взагалі відсутні відомості перед ким ОСОБА_1 має борг (т.1 а.с.6).

З огляду на відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за розпискою від 01 березня 2016 року як договору позики, у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за розпискою від 01 березня 2016 року слід відмовити. Оскільки вимоги про стягнення відсотків та 3% річних за вказаною розпискою є похідними від вимог про стягнення боргу, то вони також не підлягають задоволенню.

Аналізуючи тексти розписок від 17 травня та 19 травня 2017 року, оригінали яких надано позивачем суду, колегія суддів дійшла до такого.

Зміст розписок містить відомості про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів як позику, тобто підтверджує укладення між сторонами саме договорів позики.

Посилання відповідача на неотримання грошових коштів за вказаними розписками є необґрунтованими з огляду на таке.

У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц зазначено, що «аналіз ч.2 ст.1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У ч.3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження укладення договорів позики від 17 та 19 травня 2017 року та їх умов позивачем представлені оригінали розписок, власноручно написаних та підписаних ОСОБА_1 , що визнано ним в суді апеляційної інстанції. Доказів того, що договори позики 17 та 19 травня 2017 року між сторонами не укладались матеріали справи не містять.

За таких обставин обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що надані позивачем розписки від 17 та 19 травня 2017 року є належним доказом укладення саме договору позики та передання грошових сум позичальнику.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність (надання послуг/виконання робіт), а не із договору позики грошових коштів, бо розписки від 17 та 19 травня 2017 року містять відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналів боргових розписок від 17 травня 2017 року та від 19 травня 2017 року у позивача без зазначення на них про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Доказів того, що вказані розписки є недійсними, відповідачем не надано.

Посилання відповідача на зазначення в розписці від 17 травня 2017 року фрази «360 тис. $», яка не може свідчити про визначення у розписці валюти є необґрунтованими, оскільки визначення у борговій розписці символу долара «$», під якими сторони розуміли долари США, за усіма встановленими обставинами справи є очевидним для будь-якої розсудливої та добросовісної особи.

Щодо стягнення суми позики в іноземній валюті доларах США колегія суддів виходить з того, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення боргу у валюті, визначеній договорами.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування отриманими в борг коштами за розписками від:

-17 травня 2017 року у розмірі 5 962,19 доларів США;

-19 травня 2017 року у розмірі 5 705,75 доларів США,

нарахованими відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті з огляду на таке.

Предметом спірних договорів позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ.

З таким висновком погодитися не можна з огляду на таке.

За змістом ст.1 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року (далі Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ст.2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 ч.1 ст.15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст.27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною 2 ст.46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктами 6-8 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року № 277 (далі Положення № 277, чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Тому правових підстав для стягнення відсотків на підставі ст.1048 ЦК України за розписками від 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року у суду немає.

Зазначене узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Посилання відповідача на письмові пояснення ОСОБА_3 щодо передачі позивачем відповідачу авансу за надання послуги по оформленню земельної ділянки в розмірі 360 000 доларів США, про яку він знає зі слів відповідача; написання розписок у його ( ОСОБА_3 ) присутності та відсутності факту передачі грошей 01 березня, 01 вересня 2016 року та 17 травня, 19 травня 2017 року; повернення відповідачем грошових коштів позивачу у розмірі 360 000 доларів США в його ( ОСОБА_3 ) присутності, які він отримував в якості авансу за надання послуг, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у ст.1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт передачі грошових коштів та виконання зобов`язання за договором позики.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18(провадження № 61-11630св19).

Надані суду апеляційної інстанції пояснення ОСОБА_3 від 12 березня 2021 року не відповідають вимогам діючого процесуального законодавства, а інформація, яка є в розпорядженні свідка ОСОБА_3 , не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, тому ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2021 року клопотання адвоката Косова О.В. про долучення пояснень ОСОБА_3 до матеріалів справи залишено без задоволення.

Посилання апелянта про шахрайські дії зі сторони ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо незаконних дій позивача під час написання розписок, що є предметом цієї справи.

Доводи ОСОБА_1 , що усі розписки є похідними від першої розписки від 01 березня 2016 року є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, самими розписками, які підтверджують укладення між сторонами договорів позики 17 та 19 травня 2017 року, засвідчують факт отримання позичальником грошових сум. Зазначені доводиє припущеннями, бездоказовими, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2019 року зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.

Позивачем доведено суду обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року у загальному розмірі 720 000 (сімсот двадцять тисяч) доларів США, з яких:

- заборгованість за договором від 17 травня 2017 року 360 000 (триста шістдесят тисяч) доларів США;

- заборгованість за договором від 19 травня 2017 року 360 000 (триста шістдесят тисяч) доларів США.

Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за вказаними розписками до суду не надано, отже борг позивачу не повернуто, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики від 17 та 19 травня 2017 року є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 01 березня 2016 року у розмірі 360 000 доларів США, 3% річних за договором позики від 01 березня 2016 року та відсотків за користування грошовими коштами за договорами позики від 01 березня 2016 року, 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року слід відмовити.

Колегією суддів враховано правові висновки Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які є релевантними для цієї справи й обов`язковими (ч.4 ст.263 ЦПК України). Підстав для відступлення від застосованих правових позицій колегія суддів не вбачає. Судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Щодо судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати (зокрема судовий збір) у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу.

З огляду на:

- обсяг заявлених позовних вимог у розмірі 1 172 717,24 доларів США, що складає 100% заявлених вимог,

- розмір задоволених вимог 720 000 доларів США, що становить 61% від заявлених вимог (720 000 х100 : 1 172 717,24= 61),

то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 880 грн., що становить 61 % від 8 000 грн., сплачених позивачем у суді першої інстанції, виходячи з такого розрахунку: 8 000 х 61 : 100 = 4 880 грн. (т.1 а.с.1).

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Поплавського Дмитра Павловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договорами позики від 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року у загальному розмірі 720 000 (сімсот двадцять тисяч) доларів США, з яких:

- заборгованість за договором від 17 травня 2017 року 360 000 (триста шістдесят тисяч) доларів США;

- заборгованість за договором від 19 травня 2017 року 360 000 (триста шістдесят тисяч) доларів США.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 01 березня 2016 року у розмірі 360 000 доларів США, 3% річних за договором позики від 01 березня 2016 року та відсотків за користування грошовими коштами за договорами позики від 01 березня 2016 року, 17 травня 2017 року та 19 травня 2017 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) частину суми сплаченого судового збору у розмірі 4 880 грн. (чотири тисячі вісімсот вісімдесят гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: