Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 295/12331/19

провадження № 61-13555св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М., від 29 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

12 серпня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRZGK07373968, за умовами якого, з урахуванням заяви відповідача №ZRZGK07373968

від 23 липня 2007 року, Банк надав позичальнику кредит у розмірі

46 851, 92 євро, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 9, 98 % та кінцевим терміном 22 липня 2027 року.

Заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором станом на 04 липня 2019 року становить 57 686, 98 євро, в тому числі: заборгованість по кредиту - 23 141, 91 євро, заборгованість по процентам - 15 044, 16 євро, комісія - 4 188,09 євро, пеня - 15 312, 82 євро.

Посилаючись на те, що позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконав, а кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості по кредиту, АТ КБ «ПриватБанк», просило суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору у розмірі 23 141, 91 євро.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира, у складі судді Перекупка І. Г., від 27 травня 2020 року у задоволенні позову

АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд виходив із необґрунтованості заявленої Банком до стягнення суми боргу по кредиту.

Врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, дату звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду із цим позовом (07 серпня 2019 року), розмір обов`язкового щомісячного платежу, встановленого кредитним договором (466, 64 євро), та суму грошових коштів, сплачених відповідачем в рахунок погашення заборгованості по кредиту (29 342, 52 євро), суд дійшов висновку, що до платежів, які повинні бути внесені до серпня 2016 року в розмірі 13 588, 52 євро сплив строк позовної давності.

Також суд вважав, що Банк, використавши позасудовий порядок врегулювання спору, шляхом продажу предмета іпотеки, використав своє право на задоволення вимог за кредитним договором, а тому, всі подальші вимоги АТ КБ «ПриватБанк», щодо стягнення боргу за цим договором є недійсними та не можуть бути задоволені.

Оскільки по платежах, що мають бути сплачені ОСОБА_1 у період із вересня 2019 року по липень 2027 року не настав строк сплати, а Банк вимогу про дострокове погашення боргу не надіслав, суд вказав, що вимога про стягнення цих платежів є передчасною.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 травня 2020 року скасовано з ухваленням нового рішення, яким стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі

23 141, 91 євро та 25 513, 63 грн понесених судових витрат.

Колегія суддів вказала на помилковість висновків районного суду щодо застосування Банком позасудового порядку врегулювання спору шляхом продажу предмета іпотеки, з огляду на відсутність про це відповідної вказівки в договорі купівлі-продажу іпотечного майна.

Внесення у листопаді 2017 року ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за минулий період суми, що значно перевищує місячний платіж, відповідно до вимог частини першої статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить про переривання строку позовної давності за вимогами Банку.

Розмір заборгованості заявленої банком суд вважав підтвердженим розрахунком та випискою по рахунку, наданими АТ КБ «ПриватБанк», які відповідачем не спростовані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду

від 29 липня 2020 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду. У грудні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про задоволення позову Банку, застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не встановив дійсної суми заборгованості по кредиту та не дав оцінку тому, що розмір заборгованості, визначений в наданому Банком розрахунку, не відповідає розміру цієї ж заборгованості у виписці по рахунку позичальника.

Наполягає на тому, що на момент звернення Банку до суду з цим позовом строк позовної давності сплив щодо платежів, які повинні бути внесені до серпня 2016 року. Після внесення ним плати в рахунок погашення заборгованості по кредиту в листопаді 2017 року залишилася частина несплачених в строк коштів, яка не може бути стягнена в судовому порядку, адже ця сума заборгованості стосується щомісячних платежів, трирічний строк позовної давності щодо погашення яких сплив.

Також посилається на те, що Банк, використавши позасудовий порядок врегулювання спору, шляхом продажу предмета іпотеки, використав своє право на задоволення вимог за кредитним договором. При цьому навіть у випадку недостатності коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки,

АТ КБ «ПриватБанк» не має права на стягнення боргу за кредитним договором, оскільки всі подальші вимоги Банку є недійсними та не можуть бути задоволені.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, як такі, що подані з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № ZRZOGKO7373968 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 61 600 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості

до 22 липня 2027 року.

Зобов`язання за кредитним договором забезпечені іпотекою, на підставі договору іпотеки, укладеного 23 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 11122, предметом якого є належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1 .

02 грудня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № ZRZOGKO7373968 від 23 липня 2007 року, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір, виклавши пункт 7.1 кредитного договору в наступній редакції:

«Банк зобов`язується надати позичальникові» кредитні кошти на строк

з 02 грудня 2008 року по 22 липня 2027 року включно у розмірі

46 851,92 євро, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі

9,98 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2. даного договору. Позичальник зобов`язується щомісячно в період з 25 по 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки, винагороди ануїтетними платежами, виходячи із залишку заборгованості по кредиту станом на 02 грудня 2008 року, яка складає 39 003,32 євро, в сумі не менше 466, 64 євро, шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на власний транзитний рахунок».

За розрахунком Банку, станом на 04 липня 2019 року, відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 686, 98 євро, яка складається із: 23 141, 91 євро - заборгованості за кредитом;

15 044, 16 євро - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 188, 09 євро - заборгованості по комісії, 15 312, 82 євро - пені.

22 листопада 2017 року на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 відчужив предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 .

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 здійснено погашення кредитної заборгованості на загальну суму 16 654, 76 євро.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанов суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає не в повній мірі з огляду на наступне.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Щодо строку позовної давності за вимогами АТ КБ «ПриватБанк»

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач заявив про застосування позовної давності щодо платежів, строк сплати яких настав до серпня 2016 року включно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі

№ 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,

від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада

2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі

№ 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц,

№ 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі

№ 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18,

від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Прийнявши до уваги дії ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за кредитом в листопаді 2017 року, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що в силу положень частини першої статті 264 ЦК України відбулося переривання строку позовної давності щодо вимог Банку.

При цьому апеляційний суд вірно визначив дату початку перебігу позовної давності після її переривання, та з урахуванням дати подання позову

(12 серпня 2019 року), дійшов правильного висновку про звернення

АТ КБ «ПриватБанк» до суду із вимогами до ОСОБА_1 в межах строку загальної позовної давності.

Факт вчинення платежів на погашення кредиту особисто

ОСОБА_1 наданими сторонами доказами не спростований.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що внаслідок внесення ним в листопаді 2017 року грошових коштів в сумі 5 869, 80 євро в рахунок погашення заборгованості по кредиту переривання перебігу позовної давності відбулося лише щодо платежів, загальний розмір яких відповідає розміру внесених грошових коштів є необґрунтованим, а доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до помилкового тлумачення

ОСОБА_1 положень статті 264 ЦК України.

Висновки апеляційного суду в цій частині не суперечать висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Щодо дійсності прав вимоги АТ КБ «ПриватБанк»

Апеляційним судом встановлено, що належні та допустимі докази здійснення процедури позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя не надані.

За таких обставин відсутні підстави для застосування наслідків позасудового врегулювання передбачених статтею 36 Закону України «Про іпотеку».

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц та від 20 червня 2018 року у справі

№ 756/31271/15-ц, на які посилається заявник, прийняті за інших фактичних обставин.

Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню.

АТ КБ «ПриватБанк» заявлено до стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, що утворилася станом на 04 липня 2019 року у розмірі 23 141, 91 євро.

Звертаючись до суду Банк надав зокрема розрахунок заборгованості та виписку по рахунку ОСОБА_1 .

Згідно наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 04 липня 2019 року становить

23 141, 91 євро, однак в цьому розрахунку не відображено зарахування на погашення заборгованості по кредиту ряду платежів, здійснених ОСОБА_1 у період із січня 2009 року по листопад 2017 року, що вказує на обґрунтованість доводів касаційної скарги в цій частині.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Отже за наявності в матеріалах справи наданої Банком виписки по рахунку, саме вона підтверджує розмір заборгованості ОСОБА_1 за виданим кредитом.

Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі

№ 643/6214/15 (провадження № 61-8180св20), від 26 травня 2021 року у справі № 202/2543/16 (ппровадження № 61-16922св20).

Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню Верховний Суд виходить з того, що станом на 02 грудня 2008 року залишок заборгованості ОСОБА_1 по кредиту становив 39 003, 32 євро, що визначено умовами укладеної між сторонами додаткової угоди від 02 грудня 2008 року до кредитного договору.

Таким чином заборгованість ОСОБА_1 , яка підлягає стягненню, в межах позовних вимог, становить 16 512, 14 євро (із розрахунку

39 003, 52 євро - 22 491, 38 євро, де 39 003, 52 євро це заборгованість по кредиту станом на 02 грудня 2008 року, а 22 491, 38 євро розмір платежів, які згідно виписки по рахунку були зараховані Банком на погашення заборгованості по кредиту за період із січня 2009 року по листопад

2017 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну постанови апеляційного суду, в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню, та вирішення питання про судові витрати.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір при зверненні до суду з позовом в сумі 10 209, 05 грн та при поданні апеляційної скарги - 15 313, 58 грн.

ОСОБА_1 за подання касаційної скарги сплачено 19 506, 55 грн судового збору

З урахуванням часткового задоволення позову, ОСОБА_1 має сплатити на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 18 121,07 грн, а АТ КБ «ПриватБанк» - на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 5 656, 90 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України остаточний розмір судового збору, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» становить 12 464, 17 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного судувід 29 липня 2020 рокузмінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по кредиту, зменшивши розмір стягнутої суми із

23 141, 91 євро до 16 512, 14 євро, та в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір стягнутого судового збору із 25 513, 63 грн до

12 464, 17 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович