Провадження № 22-ц/802/883/21 Категорія: 70 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2004. За час перебування у шлюбі, у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею.

Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю підгрупи «А» та має ряд захворювань, що підтверджується медичним висновком №68 про дитину-інваліда віком до 18 років від 10 жовтня 2016 року, заключенням ЛКК №16 від 27 серпня 2020 року. У зв`язку з цим дитина потребує постійного стороннього догляду, періодичних занять з фахівцем - реабілітологом, постійного спостереження в невролога та ортопеда, забезпечення рядом технічних засобів реабілітації, а саме: ортезами, ортопедичним взуттям, кріслом колісним, вертикалізатором та партою-стійкою. Вона отримує соціальну допомогу на дитину, близько 3500 грн. щомісячно, що підтверджується довідкою від 28.08.2020 Луцького РУСЗН, проте цієї суми фактично вистачає лише на продукти харчування, та не достатньо для лікування дитини та забезпечення особливого догляду за сином.

Крім цього, позивач не має змоги працевлаштуватися, оскільки дитина потребує постійного сторонього догляду, що підтверджується довідкою ОСОБА_5 , реабілітолога центру катамнестичного спостереження Волинського дитячого територіального медичного об`єднання, від 27.08.2020 року.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3000грн., щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на її утримання, як на того з подружжя, хто постійно проживає та опікується дитиною з інвалідністю, яка потребує постійного стороннього догляду в розмірі 2000 грн щомісячно протягом всього періоду проживання з дитиною та опіки над нею.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 2000 грн., щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 28 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, та аліменти в розмірі 1000 грн., щомісячно, на утримання дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 28 серпня 2020 року і протягом всього періоду проживання її з дитиною та опікою над нею.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 840,80 грн судового збору.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.04.2021 заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення в частині вимог про стягнення утримання дружини ОСОБА_1 змінити, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 500 грн. аліментів на утримання дружини.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які слугують підставою для призначення аліментів, проте, визначаючи їх розмір, залишив поза увагою докази, які подавав відповідач.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 вказала, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 30.06.2021, тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2004 до 28.12.2016.

У шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 03 лютого 2006 року. (а.с. 7).

Син проживає разом з матір`ю, позивачем по справі, та перебуває на її утриманні.

З копії медичного висновку № 68 від 10 жовтня 2016 року та заключення ЛКК №16 від 27 серпня 2020 року вбачається, що неповнолітня дитина сторін є дитиною з інвалідністю підгрупи «А», та має ряд захворювань. (а.с. 8)

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в України», дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Згідно з ч.2 ст. 88 СК України розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду у часті від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Таким чином, з аналізу ст. 88 СК України вбачається, що право на утримання матеріальної допомоги одним із подружжя, в тому числі і працездатним, який проживає з дитиною з інвалідністю, виникає на підставі певних фактів, а саме: проживання одного з подружжя з дитиною з інвалідністю та опікування нею, нездатність дитини обходитися без постійного стороннього догляду, та спроможність другого з подружжя надавати таку допомогу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач не має можливості працевлаштуватися, оскільки син ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою реабілітолога центру катамнестичного спостереження Волинського дитячого територіального медичного об`єднання Назарець М.Г. від 27.08.2020.

В апеляційній скарзі представник відповідача не заперечує щодо наявності підстав для стягнення матеріальної допомоги на утримання колишньої дружини, однак не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром, вказуючи, що розмір доходу відповідача ОСОБА_7 не дозволяє йому сплачувати 1000грн.

Відповідно до ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч наведеним правовим нормам відповідач та його представник не подали ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду доказів про доходи ОСОБА_7 . Наявні в матеріалах справи докази на підтвердження видатків відповідача не слугують доказом відсутності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання матері дитини - інваліда у визначеному судом розмірі, оскільки відсутні докази на підтвердження доходів ОСОБА_7 . Отже, відповідачем не доведено, що його майновий стан перешкоджає сплаті аліментів у розмірі 1000 грн.

Встановивши, що неповнолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю та у зв`язку з цим потребує та не може обходитися без постійного стороннього догляду і опіки матері ОСОБА_9 , з якою він проживає разом та яка здійснює такий догляд, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на утримання від батька дитини (відповідача) допомоги, а відповідачем не спростовано його спроможність надавати таку допомогу.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач не працює, а тому не може сплачувати аліменти на утримання матері дитини-інваліда, яка здійснює догляд за дитиною, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач є працездатною особою та не подав доказів, що його спроби працевлаштуватись залишилися марними.

Доводи апеляційної скарги про утримання доньки від другого шлюбу не слугують підставою для зменшення розміру визначених судом аліментів на утримання позивача. Крім того, відповідач не подав доказів про розмір витрат на утримання дитини від другого шлюбу.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: