Постанова

Іменем України

24 червня 2021 року

м. Київ

справа № 552/1030/20

провадження № 61-18186св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивачі: Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_1 ,

відповідачі: Полтавська міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про захист честі, гідності і ділової репутації

за касаційною скаргою Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2020 року у складі судді Кузіної Ж. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Одринської Т. В., Пікуль В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (далі - ПБТІ «Інвентаризатор»), ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, в якому просиливизнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, яка висловлена відповідачами щодо позивачів, зобов`язати відповідачів спростувати інформацію на засіданні сесії Полтавської міської ради.

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на засіданні сесії Полтавської міської ради за участю депутатів, преси та інших запрошених осіб була поширена інформація, яка є втручанням в особисте життя, порушує немайнові права та принижує честь, гідність і ділову репутацію позивачів.

ОСОБА_2 на цьому засіданні поширила таку інформацію: «В колективі депутатів Полтавської міської ради є люди, які ведуть паразитичний спосіб життя і повністю ганьблять весь колектив. Що хочу сказати? Директор БТІ, що на АДРЕСА_1 , до сих пір торгує державним архівом! На нього відкрито дві кримінальні справи. Бідний, ну ніяк не можуть з ним впоратися! Я йому хочу сказати: «Всіх не підкупиш». До ОСОБА_4 я хочу звернутися. Ви на АДРЕСА_1 вивіску поміняйте і повісьте червоний ліхтар». Вказаний заклик підтримав головуючий - секретар Полтавської міської ради ОСОБА_3 та висловив своє судження: «До речі, на початку ХХ століття так і було». Потім ОСОБА_2 повідомила: « Біжить ОСОБА_1 і кричить два дні тому: « Будеш платити! ». Те, що я не повинна платити згідно із законом України! Виявляється, у нього цих незаконних дітей! Одна народжує, інша вже народила, працює там! Третя, ще десь четверта! Люди добрі, кожен батько повинен забезпечувати своїх дітей! Якщо я йому щось винна, значить, я йому принесу дві пелюшки! Тому, що два дні тому він давав інтерв`ю в коридорі. Я випадково на нього наскочила. Подивилася, а в нього джинси брудні та ще й зім`яті. Значить, він витяг їх із-під новонародженої. Тому я подарую йому пелюшки, але більше я йому нічого не винна! - Це раз. По-друге, невже оця людина веде отакий паразитичний спосіб життя, з інвалідів тягне гроші обманним шляхом, про що відкрита кримінальна справа! Зі стариків шкуру знімає. Написала лист ОСОБА_4 , що ОСОБА_1 обманним шляхом здер з інваліда…».

Зазначена інформація була поширена серед невизначеного кола осіб, оскільки здійснена на відкритому засіданні сесії в присутності депутатів, запрошених осіб та преси, вона не є критикою, висловлюванням думок та переконань, а є недостовірною і наклепницькою, без жодних посилань на джерела та достовірні факти. Така інформація є негативною, такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та ділову репутацію ПБТІ «Інвентаризатор».

06 лютого 2020 року ПБТІ «Інвентаризатор» звернулося до Полтавської міської

ради щодо захисту порушеного права та спростування недостовірної інформації, проте спростування такої інформації не відбулося.

Ураховуючи наведене, позивачі просили позов задовольнити.

Короткий зміст ухвал та рішення суду першої інстанції

Київський районний суд м. Полтави ухвалою від 16 березня 2020 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Київський районний суд м. Полтави ухвалою від 20 березня 2020 року у задоволенні заперечень ОСОБА_2 щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження відмовив.

Київський районний суд м. Полтави ухвалою від 27 березня 2020 року у задоволенні заперечень Полтавської міської ради щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження відмовив.

Київський районний суд м. Полтава рішенням від 12 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що інформація, висловлена відповідачами про позивачів, є оціночним судженням, що є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачів, тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно з визначеним статтею 277 ЦК України порядком та не є предметом судового захисту. Крім того, Полтавська міська рада надавала позивачам можливість відповіді на відкритому засіданні Полтавської міської ради, проте таким правом ОСОБА_1 , який є і директором ПБТІ «Інвентаризатор», не скористався.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Полтавський апеляційний суд постановою від 17 листопада 2020 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2020 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини у справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 03 грудня 2020 року, ПБТІ «Інвентаризатор» просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, справу направити на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; суд необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження та огляд електронного доказу та відхилив клопотання про призначення судової семантико-лінгвістичної експертизи, що має основоположне значення у встановленні обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Також зазначив те, що ОСОБА_1 не повідомлявся про дату і час судових засідань, у тому числі і в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги ПБТІ «Інвентаризатор» зазначає, що суди порушили норми матеріального права, у тому числі неправильно застосували Конвецію про захист прав людини і основоположних свобод, порушили норми процесуального права, що призвело до прийняття неправильного по суті рішення.

Суди неправильно кваліфікували обставини справи в аспекті свободи вираження поглядів і критики. Висновок судів не кореспондується із принципами достовірності, повноти інформації, заборони втручання в особисте життя та недопустимості поширення інформації з метою порушення прав людей для досягнення економічного результату, отримання безоплатних послуг.

25 лютого 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Полтавської міської ради на касаційну скаргу, який мотивований законністю і обґрунтованістю рішень судів першої і апеляційної інстанцій. ПБТІ «Інвентаризатор» не скористалося своїм правом на відповідь, яке було запропоноване міською радою, під час сесії Полтавської міської ради.

03 березня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

18 лютого 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 на засіданні сесії Полтавської міської ради за участю депутатів, преси та інших запрошених осіб, ОСОБА_2 поширила інформацію такого змісту:

«В колективі депутатів Полтавської міської ради є люди, які ведуть паразитичний спосіб життя і повністю ганьблять весь колектив. Що хочу сказати? Директор БТІ, що на АДРЕСА_1 , до сих пір торгує державним архівом! На нього відкрито дві кримінальні справи. Бідний, ну ніяк не можуть з ним впоратися! Я йому хочу сказати: «Всіх не підкупиш.». До ОСОБА_4 я хочу звернутися. Ви на АДРЕСА_1 вивіску поміняйте і повісьте червоний ліхтар».

Вказаний заклик був підтриманий головуючим - секретарем Полтавської міської ради ОСОБА_3, який висловив своє судження: «До речі, на початку ХХ століття так і було».

Потім ОСОБА_2 повідомила: « Біжить ОСОБА_1 і кричить два дні тому: « Будеш платити! ». Те, що я не повинна платити згідно із законом України! Виявляється, у нього цих незаконних дітей! Одна народжує, інша вже народила, працює там! Третя, ще десь четверта! Люди добрі, кожен батько повинен забезпечувати своїх дітей! Якщо я йому щось винна, значить, я йому принесу дві пелюшки! Тому що два дні тому він давав інтерв`ю в коридорі. Я випадково на нього наскочила. Подивилася, а у нього джинси брудні та ще й зім`яті. Значить, він витяг їх із-під новонародженої. Тому я подарую йому пелюшки, але більше я йому нічого не винна! - Це раз. По-друге, невже оця людина веде отакий паразитичний спосіб життя, з інвалідів тягне гроші обманним шляхом, про що відкрита кримінальна справа! Зі стариків шкуру знімає. Написала лист ОСОБА_4 , що ОСОБА_1 обманним шляхом здер з інваліда…».

Факт поширення інформації відповідачі не заперечували.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не

підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб (стаття 94 ЦК України).

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Крім того, у разі, якщо позивач є публічною особою чи фігурою, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва,

соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

ОСОБА_1 є публічною фігурою, оскільки є депутатом Полтавської міської ради сьомого скликання та директором ПБТІ «Інвентаризатор».

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя цих осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої особи, яка є публічною фігурою є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Ці особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Застосовуючи статтю 10 Конвенції у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 Конвенції, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 359/8847/16-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди правильно виходили з того, що позивачі не довели належними і допустимими доказами, що поширена відповідачами інформація є твердженням про факти, а не оціночними судженнями, оскільки оспорена інформація не містить жодних фактів чи відомостей про порушення закону та будь-якого посилання на джерела отримання такої інформації, вона є власними судженнями, оформленими у вигляді промови з використанням мовних засобів, які ґрунтуються на особистій думці, а не на твердженнях про факти.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні суди дотримали норми матеріального та процесуального права.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо неправомірного розгляду

справи у порядку спрощеного провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Частинами п`ятою та сьомою статті 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Зазначені норми процесуального права дотримані судом першої інстанції, позивачі, звертаючись з позовом, не заявляли клопотання про розгляд справи в загальному порядку, за наслідками розгляду заперечень відповідачів з цього питання суд постановив відповідні ухвали.

Аргументи касаційної скарги ПБТІ «Інвентаризатор» щодо порушення прав ОСОБА_1 як фізичної особи на належне повідомлення про розгляд справи у судах не є підставою для скасування ухвалених у цій справі рішень, не свідчать про порушення прав ПБТІ «Інвентаризатор», оскільки представник ПБТІ «Інвентаризатор» був належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному порядку та брав участь у судових засіданнях, а ОСОБА_1 ухвалені судові рішення у справі в касаційному порядку не оскаржує.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко