Справа № 2-о-47/2007
Провадження № 22-ц/801/363/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вельгус В.О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 рокуСправа № 2-о-47/2007м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Копаничук С. Г., Сопруна В. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: прокурора Кравчука О. Л.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Поворознюком Борисом Миколайовичем,

на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2007 року у цивільній справі за заявою прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання спадщини відумерлою,

Рішення ухвалив суддя Вельгус В. О.

Рішення ухвалено о 10.15 год у м. Хмільнику Вінницької області

Повний текст рішення складено 27 червня 2007 року,

Встановив:

15 червня 2007 року прокурор Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області звернувся в суд із заявою про визнання спадщини відумерлою, в якій просив визнати відумерлою спадщину у вигляді земельної частки (паю), що залишилася після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка проживала у АДРЕСА_1 , та передати у комунальну власність територіальної громади Вишеньківської сільської ради Хмільницького району земельну частку (пай) померлої ОСОБА_2 , площею 4,22 га вартістю 52 018,36 грн., яка належала їй на підставі Державного акта на право власності на землю серії ВН № 0000056, виданого Хмільницькою районною державною адміністрацією 22 листопада 2002 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 84.

У заяві прокурор зазначив, що спадкоємці померлої ОСОБА_2 , як за законом, так і за заповітом, заяви про прийняття спадщини, згідно зі статтею 1269 ЦК України протягом шестимісячного терміну з дня відкриття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не подавали. Тому за таких підстав просив спадщину визнати відумерлою.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2007 року визнано відумерлою спадщину у вигляді земельної частки (паю), що залишилася після померлої ОСОБА_2 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Передано у комунальну власність територіальної громади Вишенської сільської ради Хмільницького району Вінницької області земельну частку (пай) померлої ОСОБА_2 площею 4,22 га вартістю 52 018,36 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити Хмільницькому міжрайонному прокурору Вінницької області в задоволенні заяви про визнання спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Малий Остріжок Хмільницького району Вінницької області, відумерлою.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим з наступних підстав. У відповідності до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно не застосовуються до спадщини, яка відкрилася в 2001 році, а тому у суду не було підстав для застосування закону, який не діяв на момент відкриття спадщини. У поданій до суду заяві прокурор належним чином не мотивував підстав свого звернення до суду; не обґрунтував необхідність захисту державних чи суспільних інтересів, як того вимагала стаття 45 ЦПК України (в редакції, чинній на момент вирішення судом заяви). Судом при вирішенні заяви прокурора про визнання спадщини відумерлою не було встановлено всіх обставин, які мають істотне значення для справи і як наслідок судом першої інстанції ухвалено незаконне рішення.

Учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали.

В судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить закрити апеляційне провадження на підставі п. 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, оскільки оскаржуваним ОСОБА_1 судовим рішенням не вирішувалися питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки.

ОСОБА_1 і її представник та представник Вишеньківської сільської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи заяву прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що нераціональне використання земельних ресурсів негативно впливає на формування державного і місцевого бюджетів, що в свою чергу істотно впливає на інтереси держави, керуючись при цьому статтею 1277 ЦК України та статтями 234, 274 ЦПК України.

Такий висновок суду є неправильним, оскільки він не відповідає вимогам, чинної на час постановлення оскаржуваного рішення суду, статті 278 ЦПК України, відповідно до якої суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.

За правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Малий Остріжок Хмільницького району Вінницької області, що підтверджується записом акта про смерть № 18 від 20 листопада 2001 року (а. с. 5).

Згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ВН № 0000052, виданого 22 листопада 2002 року на підставі розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації від 04 листопада 2002 року № 300, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,22 га, розташована на території Вишеньківської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 84 (а. с. 3).

Згідно довідки № 395 від 29 травня 2007 року, виданої Хмільницьким районним відділом земельних ресурсів, вартість земельної ділянки площею 4,22 га, належної ОСОБА_2 , становить 52 018,36 грн. (а. с. 4).

Відповідно до частини 1 статті 234 ЦПК України, в редакції чинній на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 8 частини 2 цієї статті 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.

Особливості розгляду справ про визнання спадщини відумерлою визначені главою 9 розділу ІV (статті 274-278) Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 274 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду органом місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

По справі 15 червня 2007 року прокурор в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Вишеньківської сільської ради, звернувся в суд із заявою про визнання спадщини відумерлою (а. с. 2).

Відповідно до статті 275 ЦПК України, у редакції, чинній на час подачі прокурором даної заяви до суду і на час розгляду заяви судом першої інстанції, у заяві про визнання спадщини відумерлою повинно бути наведено відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.

Отже, звернувшись до суду із даною заявою прокурор у заяві про визнання спадщини відумерлою, крім іншого, зобов`язаний був зазначити докази, які свідчать про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.

Таких доказів прокурор у заяві не зазначив і до заяви не додав, а суд при розгляді заяви таких обставин не встановив.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, поданій її представником адвокатом Поворознюком Б. М., зазначила, що судом при вирішенні справи не було встановлено всіх обставин, які мають істотне значення для справи. Судом не встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняли два її сини: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Такі обставини особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підтвердила наступними доказами: витягом з погосподарської книги за 2001-2005 роки, із якого вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована і проживала у с. Малий Остріжок Хмільницького району до 27 листопада 2001 року (а. с. 42), довідкою Вишеньківської сільської ради Хмільницького району № 210 від 17 квітня 2018 року про те, що на момент смерті спадкодавець ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована в селі Малий Острожок Хмільницького району Вінницької області; на день смерті разом із спадкодавцем проживав ОСОБА_3 (а. с. 43); ксерокопією домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в селі Малий Остріжок Хмільницького району Вінницької області, із якої вбачається, що у будинку із травня 1981 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонерка, відмітка про зняття із реєстрації померла; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інвалід 1 групи дитинства, відмітка про зняття з реєстрації в селі М. Остріжок 28 лютого 2002 року в місто Бердичів (а. с. 44-48); ксерокопією індивідуальної карти амбулаторного хворого, заведеної у 1969 році на ім`я ОСОБА_3 , 1940 року народження, жителя с. М. Остріжок Хмільницького району, із якої вбачається, що йому поставлений діагноз: дитячий церебральний параліч, слабоумство, потребує постійного догляду (а. с. 50); довідкою Бердичівського геріатричного пансіонату Житомирської області № 290 від 19 квітня 2018 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_3 , 1940 року народження проживав і був прописаний у цьому пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 та знаходився на повному державному забезпеченні з 17 травня 2020 року (наказ № 64-П від 16 травня 2002 року) і помер в пансіонаті 13 жовтня 2009 року (наказ № 151-П від 13 жовтня 2009 року) актовий запис № 848, захоронений пансіонатом (а. с. 40); довідкою № 36 від 22 січня 2018 року Бердичівського геріатричного пансіонату, яка свідчить про такі ж факти (а. с. 39); відповіддю Хмільницького міськрайонного відділу ДРАЦС № 49-17.25-36 від 17 квітня 2018 року, із якої вбачається, що в архіві відділу наявний актовий запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: с. Малий Острожок, батьки: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; поновлений Хмільницьким районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області № 649 від 11 лютого 1965 року; наявний актовий запис про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 № 848 від 13 жовтня 2009 року, складений Бердичівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Житомирській області (а. с. 38).

Статтею 235 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду заяви судом та ухвалення рішення за наслідками її розгляду, визначався загальний порядок розгляду справ окремого провадження, відповідно до якого суд був зобов`язаний роз`яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина 1). З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази (частина 2). Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (частина 3). Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частина 4).

Відповідно до статті 277 ЦПК України, в тій же редакції, справа про визнання спадщини відумерлою розглядається судом з обов`язковою участю заявника та з обов`язковим повідомленням усіх заінтересованих осіб.

В порушення таких вимог процесуального закону, суд першої інстанції розглянув справу у відсутності прокурора і заявника Вишеньківської сільської ради, інтереси якого представляє прокурор, яких взагалі не викликав у судове засідання і не повідомляв про дату, час і місце розгляду справи, та, відповідно, не роз`яснив цим особам, їх права та обов`язки, не сприяв у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів цих осіб, та не вжив заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, у тому числі обставин, щодо відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, або про їх усунення від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.

В порушення вимог частини 2 статті 235 ЦПК України, яка дає суду право за власною ініціативою, з метою з`ясування обставин справи, витребувати необхідні докази, суд першої інстанції не витребував таких доказів на підтвердження факту відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, або про їх усунення від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.

Крім цього, звертаючись із заявою про визнання спадщини відумерлою, прокурор посилався на норму статті 1277 ЦК України, в редакції 2003 року, що діяла з 01 січня 2004 року.

Положення ст. 1277 (книги 6) ЦК України про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, застосовується лише до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності ЦК України з 1 січня 2004 року (пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу України, 1963 року.

Відповідно до пунктів 1 і 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Так, судом першої інстанції справа вирішена на підставі статті 1277 ЦК України, в редакції, що діє з 01 січня 2004 року, з чим погодитися не можна, оскільки до відносин спадкування правила ЦК України (книга 6 Спадкове право, статті 1216 - 1308) застосовуються, якщо спадщина відкрилась до цієї дати, але не була прийнята ніким із спадкоємців (пункти 1, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). У випадках відкриття спадщини до 1 січня 2004 року необхідно застосовувати чинне на час її відкриття законодавство, а саме відповідні норми Цивільного кодексу України, 1963 року (статті 524 - 564).

Згідно роз`яснень наданих у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу України, 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення по справі, суд мав би врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Проте у порушення вимог зазначених норм закону та вимог ст. 214 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, суд належним чином не перевірив наявність чи відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, як і не перевірив факт прийняття спадщини спадкоємцями за законом першої черги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у встановлений законом строк після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 їх матері ОСОБА_2 , та за наявності спадкоємців у померлої ОСОБА_2 (а. с. 43-48), не вирішив питання про залучення до участі у справі спадкоємців із правами заінтересованої особи.

Отже, судом не враховано, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК України, 1963 року, його нормами були передбачені певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК України, 1963 року, було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. Цивільним кодексом України, 1963 року, не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто із спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

З урахуванням наведеного, норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей Цивільний кодекс України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правило книги 6 ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК України, 1963 року.

При вирішенні спору про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судом норм ЦК України, 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК України, 1963 року.

Таким чином судом першої інстанції не враховано, що Цивільним кодексом України, в редакції 1963 року, не передбачено визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання майна безхазяйним в порядку статті 137 ЦК України, 1963 року, не заявлялася.

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статті 3 ЦК України, яка визначає загальні засади цивільного законодавства, такими, зокрема, являються: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, роз`яснив, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним законом України принципу верховенства права.

Вирішуючи справи та приймаючи за наслідками їх розгляду рішення, суд повинен керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується судом із врахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оскільки судом першої інстанції неповно встановлені обставини, що мають значення для вирішення справи, порушені норми процесуального права, у тому числі, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, та неправильно застосовані норми матеріального права, судове рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Поворознюком Борисом Миколайовичем, задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2007 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні заяви прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, про визнання спадщини відумерлою, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіС. Г. Копаничук
В. В. Сопрун

Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року