Справа № 588/1852/20
Провадження № 2/588/74/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м. Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючого судді Огієнка О.О., за участі секретаря судового засідання Лободи Т.С., представника позивачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка у листопаді 2020 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , у якій також зареєстрований відповідач, який є її сином ОСОБА_3 .

З травня 2019 року ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі, але значиться зареєстрованим у ній.

Також позивачка зазначила, що відповідач тривалий час проживає у м. Київ. Перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинив. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює для позивачки перешкоди у оформленні субсидії, для призначення якої потрібні дані про доходи усіх осіб, які зареєстровані у квартирі.

У добровільному порядку не вдалося вирішити з відповідачем питання про зняття з реєстрації за адресою належної їй квартири.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 04.12.2020 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

19.01.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, щойого відсутність у квартирі носить тимчасовий характер, у зв`язку з роботою в іншому місті і він має намір повертатися до м. Тростянець і проживати у квартирі АДРЕСА_1 . Також, ОСОБА_3 зазначив, що він не має іншого житла, не втратив інтерес до квартири, а виїхав з даної квартири вимушено та тимчасово, оскільки залишився без роботи та у зв`язку з конфліктами з позивачкою.

25.01.2021 позивачка подала відповідь на відзив у якому вказала, що не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві, зокрема про те, що він не втратив інтерес до квартири, оскільки відповідач з моменту виїзду з квартири жодного разу не приїжджав та не приймає участі в її утриманні, ремонті. Вона не чинила відповідачу жодних перешкод у користуванні квартирою, не змінювала замків на вхідних дверях. Разом з тим, реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає їй оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, що покладає на неї надмірний тягар по утриманню квартири.

10.02.2021 відповідач подав заперечення у яких зазначив, що позивачка не надала доказів стосовно того, що він втратив інтерес до квартири. Також відповідач вказав, що у даній квартирі залишилися його речі, одяг взуття, комп`ютер, а залишив він квартиру через постійні сварки з позивачкою. Крім того, відповідач зазначив, що він не зобов`язаний сплачувати за комунальні послуги, оскільки ними не користується. Позивачка сплачує за фактично використані послуги, так як у квартирі наявні лічильники. Також він має намір подати зустрічний позов до позивачки для захисту своїх майнових прав. Квартира АДРЕСА_1 є його постійним місцем проживання, а іншого житла він не має. Інтерес до квартири він не втратив. Крім того, відповідач вказав, що зняття його з реєстрації спричинить перешкоди у працевлаштуванні. Тому відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю.

У судове засідання позивачка не з`явилася, але подала заяву у якій просить суд справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник позивачки у судовому засіданні заявлений позов підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Також представник позивачки зазначив, що твердження відповідача про те, що він вимушено залишив місце проживання у зв`язку з роботою не відповідає дійсності, оскільки відповідач не сплачує аліментів. Крім того, представник позивачки зазначив, що відповідач втратив інтерес до житла, оскільки жодного разу не з`явився там. Також представник позивачки звернув увагу суду на те, що позивачка не просить виселити відповідача з квартири, а просить лише визнати його таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивачки та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1993 (а.с. 5).

У зазначеній квартирі з 05.10.1999 значиться зареєстрованим відповідач, який є сином позивачки, що вбачається з паспорта відповідача та будинкової книги для прописки громадян (а.с. 4, 6-8).

Згідно акту обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання від 30.11.2020, на час розгляду заяви ОСОБА_2 від 27.11.2020 №П-879, відповідач не проживає в АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що знає відповідача, оскільки він є її колишнім чоловіком. Вона щотижня буває у гостях у позивачки тому їй відомо, що відповідач з травня 2019 року не проживає у квартирі позивачки по АДРЕСА_2 . Відповідача не влаштовували заробітки і він поїхав шукати роботу в м. Київ. На даний час місце проживання відповідача їй не відомо. У відповідача мається борг по аліментам, тому позивачка не може оформити субсидію. За період з травня 2019 року по січень 2021 року відповідач лише два рази сплатив аліменти по одній тисячі гривень. У виконавчій службі вона з`ясовувала питання з приводу працевлаштування відповідача, однак їй повідомили, що він офіційно не працевлаштований. Замки у квартирі ніхто не міняв. Ключі від квартири у відповідача були і він завжди міг прийти туди.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що вона проживає поряд з позивачкою у квартирі АДРЕСА_3 . Відповідач проживав разом з позивачкою по АДРЕСА_2 . У травні 2019 року відповідач поїхав у м. Київ у пошуках роботи та більше не приїжджав. Позивачка його не виганяла та не змінювала замки. Де він проживає у м. Київ їй не відомо.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та покази свідків, суд вважає, що стороною позивача доведено факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у житловому приміщенні належному позивачці на праві приватної власності, а саме, квартирі АДРЕСА_1 , а також доведено факт відсутності інтересу відповідача до вказаного житлового приміщення.

Разом з тим, відповідач заперечуючи проти позову з тих підстав, що він вимушений був поїхати на роботу в інше місто та у зв`язку з конфліктами з позивачкою, не надав доказів на підтвердження таких обставин.

За відсутності доказів перебування відповідача у трудових відносинах та зважаючи на повідомлені допитаною у судовому засіданні свідком ОСОБА_4 обставини про те, що відповідач не сплачує аліменти, тому наявні обґрунтовані сумніви у достовірності доводів відповідача про те, що він з поважних причин, у зв`язку з роботою в іншому місті, понад один рік відсутній у житловому приміщенні за зареєстрованим місцем проживання.

Також відповідач не зазначив обставин, які свідчать про те, що позивачка чинить йому перешкоди у вільному користуванні квартироюта не надав доказів на підтвердження таких обставин.

Крім того, відповідач не зазначив обставин та не надав доказів на підтвердження таких обставин, які свідчать про те, що він не втратив інтерес до свого зареєстрованого місця проживання. Із заперечень відповідача вбачається, що він має інтерес до збереження реєстрації, а не проживання за зареєстрованою адресою, яка йому потрібна для працевлаштування.

Також суд вважає необхідним зазначити, що наявність у квартирі лічильників комунальних послуг не позбавляє права позивачки отримати житлово-комунальну субсидію. Крім того, не усі житлово-комунальні послуги, які надаються власникам багатоквартирних будинків обліковуються лічильниками, а нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Інші доводи відповідача не спростовують обґрунтованість пред`явленого позивачкою позову.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.02.2020 по справі № 695/3221/18ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій, керуючись положеннями статті 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України, обґрунтовано виходили із того, що відповідач був відсутній у будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, тривале перебування відповідача за кордоном без домовленості із позивачем не може розцінюватися як поважна причина не проживання у спірному будинку, а тому наявні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Отже, зважаючи на положення статті 405 ЦК України відсутність відповідача понад один рік без поважних причин за зареєстрованим місцем проживання та за відсутності домовленості з позивачкою, зазначене є правовою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає за необхідне вимоги позивачки задоволити повністю.

Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 23.02.2021.

Суддя О. О. Огієнко