ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року

м.Суми

Справа №591/2741/19

Номер провадження 22-ц/816/113/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 жовтня 2020 року, ухваленого у складі судді Сидоренко А.П. у м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що він є членом садівничого товариства «Текстильник», яке розташоване у Сумській громадській організації «Олдиш-86», за ним закріплена земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,12 га.

З метою оформлення права власності на вказану земельну ділянку шляхом приватизації, він звернувся до землевпорядної організації, де йому стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року №185 земельна ділянка передана у приватну власність невідомій особі - ОСОБА_1 .

Помилковою передачею у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,12 га, яка розташована у Сумській громадській організації «Олдиш-86», позивачу спричинені перешкоди у приватизації земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, що призводить до порушення його законних прав та інтересів.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просить суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року №185 у частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,12 га, яка розташована у Сумській громадській організації «Олдиш-86», та скасувати його.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, які викладені у рішенні обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалили нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення по суті спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що задоволення вимог позивача може призвести до порушення права ОСОБА_1 , як власниці земельної ділянки. Позивач звертає увагу суду на ту обставину, що ОСОБА_1 висловила свою позицію у справі, зазначивши, що не заперечує проти задоволення позову. Заявник вважає, що суд безпідставно не застосував норми частини 1 статті 155 ЗК України, частини 1 статті 21, частини 1 статті 393 ЦК України, якими передбачена можливість визнання недійсним у судовому порядку акту (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або)визначеній законом компетенції органу, що видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Сумської міської ради зазначає, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, доводи наведені позивачем у апеляційній сказі вважає безпідставними, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, в своїй заяві просить відкласти розгляд справи, у зв`язку із хворобою адвоката, але доказів поважності неявки в судове засідання не надав, тому суд вважає за необхідне слухати справу у відсутність позивача .

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просить слухати справу в його відсутность.

Заслухавши суддю-доповідача, думку 3-ї особи ОСОБА_1 , яка погодилась з доводами апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що рішенням Виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року №185 вирішено передати у приватну власність земельні ділянки для садівництва в межах норм, громадянам, членам садівничих товариств згідно додатку №...28... З витягу з додатку №28 до рішення міськвиконкому від 21 квітня 1994 року №185 встановлено, що ОСОБА_1 , як члену садівницького товариства «Текстильщик», масив «Масиву Олдиш-86», передана у приватну власність земельна ділянка для садівництва № НОМЕР_1 , площею 0,12 га (а.с.12).

ОСОБА_2 є членом садівничого товариства «Текстильник» Сумської громадської організації «Олдиш-86», за ним закріплена земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,12 га, на якій розташовані будівлі: садовий будинок, збудований до 1991 року та інші господарські будівлі. Земельна ділянка обробляється, має насадження. Заборгованості по внескам немає. Членська книжка видана ОСОБА_2 15 травня 2006 року (а.с.9-10, 11).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом частин першої, третьої статті 5 чинного Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Суд першої інстанції правильно визначив, що спірні правовідносини у даній справі врегульовані, зокрема, нормами Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, чинного на час прийняття виконкомом оспорюваного рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки.

За змістом частини 2 статті 3 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки у власність) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 6 Земельного кодексу України 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, зокрема безплатно для ведення садівництва.

За положеннями статей 4, 7 цього Кодексу, землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування.

Статтями 17, 18 Земельного кодексу України 1990 року визначений порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 17 Земельного кодексу України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Земельні ділянки із зазначеного за використанням переліку передавались у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь, товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення (частини 4 - 7 статті 17 Земельного кодексу України).

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми Державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року N 15-92.

Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею Державного акта на право приватної власності на землю.

З 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року. Відповідно до пункту 7 Перехідних положень (Розділ X) якого, за громадянами та юридичними особами, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігалися права на ці ділянки.

За змістом частин першої - другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини другої статті 95 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З аналізу зазначених норм матеріального права вбачається, що недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів на час прийняття виконкомом рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, як і не довів обставин, які б свідчили про помилковість прийнятого відповідачем рішення або його незаконність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В силу статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтями 152, 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , як члену садівницького товариства «Текстильщик», рішенням Виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року №185 передана у приватну власність земельна ділянка для садівництва № НОМЕР_1 , площею 0,12 га.

Зазначене рішення виконкому прийняте в межах визначеної чинним Земельним кодексом України компетенції органу місцевого самоврядування, відповідає чинному на час його прийняття законодавству.

Докази на підтвердження доводів про порушення вказаним рішенням виконкому майнових прав ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні. Позивач не довів, що станом на дату прийняття виконкомом оспорюваного рішення він мав будь-які права на вказану земельну ділянку.

Факт користування позивачем земельною ділянкою, яка була передана у власність іншій особі, не свідчить про незаконність рішенням Виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року №185 і не може бути підставою для його скасування.

Згідно з вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 не надав жодних доказів на спростування обставин, встановлених місцевим судом у даній справі.

Твердження заявника про безпідставність відмови суду у задоволенні позову, з огляду на позицію третьої особи, висновків суду по суті спору не спростовують, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач не довів достатніми належними допустимими доказами своїх доводів про порушення його права оспорюваним рішенням виконкому, як і не довів незаконності цього рішення, а тому правові підстави для задоволення його позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 лютого 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т.А.Левченко

О.Ю.Кононенко