Постанова

Іменем України

29 червня 2021 року

м. Київ

справа № 953/3429/20

провадження № 61-19373св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Інтернейшнл Груп ІНК»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Леоновою Юлією Сергіївною, на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року у складі судді Попрас В. О., постанову Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні.

15 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення зазначеного позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме - на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0540 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 , шляхом заборони їх відчуження та розпорядження.

Заява мотивована тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 638/11812/15-ц визнано квартиру АДРЕСА_3 та машиномісця № 41 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. АДРЕСА_7 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зазначає, що ОСОБА_2 вніс спірне нерухоме майно до статутного капіталу ТОВ «АІА Інтернейшнл Груп ІНК» як майновий внесок. Частка ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ «АІА Інтернейшнл Груп ІНК» була сформована повністю. Наразі ТОВ «АІА Інтернейшнл Груп ІНК» є власником спірного нерухомого майна. Позивач має право на компенсацію цього майна, тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення грошової компенсації у розмірі 1 773 500 грн. Після подання до Київського районного суду м. Харкова вказаної позовної заяви на її адресу надійшов лист від ОСОБА_2 , в якому він вказує, що з позовом він не згодний та вирішив Ѕ частину земельної ділянки та Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , які йому належать, реалізувати в найпершу чергу.

Згідно зі звітом про оцінку майна від 21 травня 2020 року ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 складає (без ПДВ) 3 110 338 грн. Позивачка вважає, що існує ймовірність зловживання відповідачем своїми обов`язками та можливість переоформлення ним права власності на вказані квартиру та земельну ділянку на інших осіб, що в свою чергу істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду та зробить неможливим поновлення порушених прав позивача.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року заяву задоволено.

Заборонено відчуження Ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0540 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з доцільності заборони відчуження вказаних об`єктів нерухомого майна, оскільки у разі відчуження відповідачем цього майна іншій особі до моменту ухвалення судового рішення виконання рішення суду може бути неможливим.

Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, адвокат Леонова Ю. С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року ухвала місцевого суду залишена без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Леонову Ю. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій при розгляді заяви ОСОБА_1 не врахували, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій належним чином не з`ясували чи дійсно призведе реалізація відповідачем частини належного йому майна до виникнення реальної загрози невиконання рішення суду.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргупозивач ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК Українипередбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

09 лютого 2021 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що предметом спору у цій справі є грошова компенсація у розмірі 1 773 500 грн за майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке передано відповідачем до статутного капіталу ТОВ «АІА Інтернейшнл Груп ІНК».

Згідно зі звітом про оцінку майна від 21 травня 2020 року вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 складає 3 110 338 грн.

Відповідно до листа ОСОБА_2 від 18 травня 2020 року, адресованого ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 має намір реалізувати належну йому Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що існує ризик відчуження майна відповідача, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, доводи касаційної скарги щодо підстав для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог є безпідставними.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Оскільки предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення з позовом становив 1 773 500 грн, вбачається, що обраний судом вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суди дійшли правильного висновку про те, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обтяжене майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

При таких обставинах посилання заявника на порушення його прав накладенням заборони з приводу відчуження Ѕ частки належного йому нерухомого майна є безпідставним, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, вони застосовуються на час розгляду справи, при цьому, особа, яка заявила відповідну заяву, довела її обґрунтованість та співмірність зі своїми позовними вимогами.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші аргументи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Леоновою Юлією Сергіївною, залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року, постанову Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська