П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2021 року місто Київ

справа № 756/2616/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/490/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Луценко О.М. від 2 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 лютого 2017 року сторони уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав 60 000 доларів США про що написав відповідну розписку.

Оскільки у встановлений договором строк відповідач не виконав умови договору позики рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором в розмірі 60 000 доларів США, три проценти річних в розмірі 1 375, 89 доларів США, судовий збір в розмірі 9 535 грн. та витрати пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 2 250 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 так і не повернув грошові кошти, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України (встановлені на рівні облікової ставки Національноого банку України)за період з 15 лютого 2017 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 18 704,38 доларів США, три проценти річних від простроченої суми боргу на підставі статті 625 ЦК України за період з 6 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 2 031,78 доларів США.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 2 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції

помилково виходив із того, що розрахована позивачем сума заборгованості за період з 2 липня 2017 року по 18 липня 2017 року вже була стягнута рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року. Предметом даного позову є стягнення процентів за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України за період з 15 лютого 2017 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 18 704,38 доларів США та три проценти річних від простроченої суми боргу на підставі статті 625 ЦК України за період з 6 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 2 031,78 доларів США, а тому суд неправомірно встановив період стягнення заборгованості і як наслідок безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 15 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США на строк до 1 квітня 2017 року.

ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконав, борг не повернув, внаслідок чого ОСОБА_1 у серпні 2017 року звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 60 000 доларів США, три проценти річних в розмірі 1 375, 89 доларів США, судовий збір в розмірі 9 535 грн. та витрати пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 2 250 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що три проценти річних від простроченої суми боргу (позики) за період з 2 липня 2017 року по 18 серпня 2017 року, які просить стягнути позивач, вже були стягнуті рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року у справі № 756/11258/17. Крім того, позивачем не надано підтверджень чи перебуває виконавчий лист на примусовому виконанні, доказів повного або часткового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші

речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правовими наслідками порушення зобов`язання за положенням статті 611 ЦК України є серед іншого відшкодування збитків.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як убачається з матеріалів справи, у серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 756/11258/17). З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1

просив суд стягнути з відповідача суму позики в розмірі 60 000 доларів США, проценти за користування позикою (з розрахунку 6 % про що сторони дійшли згоди під час переписки у мобільному месенджері "Вайбер") в розмірі 38 123, 50 доларів США за період з 15 лютого 2017 року по 5 січня 2018 року, три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України в розмірі 1 375,89 доларів США за період з 2 квітня 2017 року по 5 січня 2018 року (а.с.15-18).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 60 000 доларів США, три проценти річних в розмірі 1 375, 89 доларів США, судовий збір в розмірі 9 535 грн. та витрати пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 2 250 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що предметом даного позову є стягнення з відповідача процентів, встановлених на рівні облікової ставки національного банку України, за період з 15 лютого 2017 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 18 704,38 доларів США та трьох проценти річних від простроченої суми боргу на підставі статті 625 ЦК України за період з 6 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 2 031,78 доларів США.

Тобто у даній справі позивач просить стягнути проценти за інший період ніж було стягнуто у рішенні Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову з цих підстав є помилковим і рішення підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, відповідач умови договору позики не виконав та борг не повернув.

Як встановлено рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року, умовами договору позики від 15 лютого 2017 року не передбачено сплату процентів за користування позикою, яку надано до 1 квітня 2017 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені частиною 1 статті 1048 ЦК України проценти (встановлені на рівні облікової ставки Національноого банку України) за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України (встановлені на рівні облікової ставки Національноого банку України), то після 1 квітня 2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, розмір процентів за договором позики від 15 лютого 2017 року повинен розраховуватися таким чином: 14 % від суми позики (облікова ставка Національного банку України) 60 000 доларів США за період з 15 лютого 2017 року по 1 квітня 2017 року, що становить 1 058,63 доларів США.

Розраховані позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання за період з 6 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 2 031,78 доларів США є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 091 грн.72 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 2 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 30 вересня 1998 року Генічеським РВ УМВС України в Херсонській області; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання за період з 6 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 2 031,78 доларів США та проценти згідно облікової ставки Національного банку України за період з 15 лютого 2017 року по 1 квітня 2017 року в розмірі 1 058,63 доларів США.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 30 вересня 1998 року Генічеським РВ УМВС України в Херсонській області; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 2 091 грн. 72 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: