Справа №521/7804/19
Провадження №2/521/697/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСАГІС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ТОВ «ІСАГІС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що ТОВ «ІСАГІС» 26 березня 2019 року набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, не зважаючи на перехід майнових прав на об`єкт нерухомого майна, вказана квартира не звільнена та використовуються попереднім власником та членами його сім`ї.

У зв`язку із неможливістю позасудового врегулювання спору та відмовою добровільно звільнити зайняті приміщення, ТОВ «ІСАГІС» звернулось з даним позовом до суду, в якому просило визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 із зняттям їх з реєстраційного обліку місяця проживання та виселенням.

Відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - скористались наданим процесуальним правом, представник осіб подав до суду відзив на позовну заяву ТОВ «ІСАГІС». Заперечуючи проти заявлених вимог відповідачі зокрема посилались, що позивач неправомірно набув майнові права на спірну квартиру. До того ж представник відповідачів зазначав, що відповідачі належать до категорії осіб, яких не може бути виселено зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Представник позивача - ТОВ «ІСАГІС» - у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України.

Відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - у відкрите судове засідання не з`явились, але від представника осіб надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України.

Представник третьої особи - Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради - у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності учасника справи в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України та ухвалення рішення в інтересах дитини.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що 12 липня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (надалі - ТОВ «Укрпромбанк») - з одної сторони, та ОСОБА_7 - з іншої сторони, був укладений кредитний договір №105/СП-07/06, за умовами якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 40000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 12 липня 2016 року з виплатою 14,0% річних.

На забезпечення виконання кредитного договору, 12 липня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» - з одної сторони, та ОСОБА_1 , який виступив майновим поручителем ОСОБА_7 , - з іншої сторони, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2309.

За умовами іпотечного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6кв.м., жилою площею 24,2кв.м., яка належала на той момент ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 03 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., реєстровий №7910.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» - з одної сторони, та АТ «Дельта Банк» - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає), а АТ «Дельта Банк» отримує право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі - право вимоги за іпотечним договором від 12 липня 2006 року, реєстровий №2309, укладеним з ОСОБА_1 .

На підставі договору відбулась заміна кредитора у відповідних зобов`язаннях з ТОВ «Укрпромбанк» на АТ «Дельта Банк», до якого переходять права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

15 січня 2019 року між АТ «Дельта Банк» - з одної сторони, та ТОВ «ІСАГІС» - з іншої сторони, був укладений договір №1102/К купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором №105/СП-07/06 від 12 липня 2006 року, за умовами якого АТ «Дельта Банк» передає, а ТОВ «ІСАГІС» приймає у власність майнові права за кредитним договором №105/СП-07/06 від 12 липня 2006 року, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому.

Водночас, 15 січня 2019 року між АТ «Дельта Банк» - з одної сторони, та ТОВ «ІСАГІС» - з іншої сторони, був укладений договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 12 липня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., за реєстровим №2309, за умовам якого до ТОВ «ІСАГІС» переходить право вимоги за іпотечним договором право від 12 липня 2006 .

У зв`язку з порушенням основного зобов`язання за кредитним договором №105/СП-07/06 від 12 липня 2006 року, новий іпотекодержатель - ТОВ «ІСАГІС» - звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі пунктів 4.1., 4.4. іпотечного договору від 12 липня 2006 року шляхом прийняття предмета іпотеки у власність.

Майнові права набувача були належним чином зареєстровані, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161638447 від 29 березня 2019 року.

Сторонами визнано, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 2003 року народження.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд звертає увагу на наступне.

За змістом частин 1, 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частинами 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Але при цьому Конституцією України передбачений як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тобто наведена норма закону установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Означена квартира набута у власність ОСОБА_1 не за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті) стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78).

Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43).

У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98).

Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява №12742/87) визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи.

Відповідно до параграфів 40-44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» («Prokopovich v. Russia», заява № 58255/00, п. 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom», заява №19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» («Saviny v. Ukraine», заява №39948/06, п. 47).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» («Vlasov v. Russia», заява №78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» («Ozturk v. Turkey» [ВП], заява № 22479/93, п. 55). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» («Slivenko v. Latvia» [ВП], заява №48321/99, п. 105; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia», заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» («Lupsa v. Romania», заява №10337/04, п. 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії» («С.G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, п. 42,46 та 49-50).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява №20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom», заява №66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia», заява №7205/02, п. 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia», заява №28261/06, п. 21-23); та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia», заява №3572/06, п. 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy» [ВП], заява №33202/96, п. 110).

З урахуванням викладеного суд зазначає, що квартира АДРЕСА_1 охоплюються категорією «житло» в розумінні статті 8 Конвенції. Очевидною є наявність у відповідачів достатніх та триваючих зв`язків із даним житлом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden», заяви №№7151/75; 7152/75, п. 69-73) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, яка є «законом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

Позивачем - ТОВ «ІСАГІС» - не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання в спірній квартирі, як підстави для виселення осіб без надання іншого жилого приміщення в порядку статті 109 ЖК УРСР із зняттям з реєстраційного обліку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про відмову в позові.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові ТОВ «ІСАГІС» суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСАГІС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнанні осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення: 24 червня 2021 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСАГІС» - 65042, місто Одеса, вулиця 7 Пересипська, 2-а, ідентифікаційний код юридичної особи в .

Відповідач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Відповідач: ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Відповідач: ОСОБА_4 - АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Відповідач: ОСОБА_8 - АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Відповідач: ОСОБА_6 - АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Суддя: І.В. Плавич