Справа № 371/311/20
Провадження № 2/761/3686/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: ОсауловаА.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

та представника позивача: Вєдєрнікової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні в заочному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляції та трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач), у якому просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість у сумі 1597405,26 грн, з яких 1206542,60 грн - сума основного боргу, 285467,84 грн - сума інфляційних втрат, 105394,82 грн - 3 % річних, та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.04.2016 р. між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 1146376,89 грн, в еквіваленті 45000,00 дол. США з кінцевою датою розрахунку не пізніше 18.04.2017 р.

12.02.2020 р. між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 18.04.2016 р. перейшло до ОСОБА_1 .

Відповідач свої зобов`язання перед первісним кредитором та позивачем щодо повернення вищезазначеної суми позики не виконав, чим порушив вимоги положень Договору позики та чинного законодавства України.

На вимогу про добровільне погашення боргу не реагує.

За договором позики відповідач повинен був повернути суму еквівалентну 45000,00 дол. США, станом на 18.04.2017 р. курс долара США становив 2681,2058 грн за 100,00 дол. США.

Також, з відповідача додатково підлягають стягненню 3% річних у сумі 105394,82 грн., та інфляційні в розмірі 285467,84 грн що нараховуються в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у даній справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі.

Враховуючи те, що сторона відповідача вдруге подала клопотання про відкладення розгляду справи, беручи до уваги те, що справа перебуває в провадженні судді Осаулова А.А. з 25.09.2020 р., представник відповідача 16.03.2021 р. отримав матеріли позову, але відзиву на позов не подав, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторони відповідача.

При цьому, суд враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім цього, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 р. у справі №361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою суду від 25.09.2020 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом 18.04.2016 року ОСОБА_2 отримав в борг суму грошових коштів від ОСОБА_3 у розмірі 1146376,89 грн, що за офіційним курсом НБУ на день передачі коштів є еквівалентом 45000,00 дол. США (1 дол. США - 25,475042 грн).

Згідно п. 1 договору передачу грошей здійснено до підписання договору, факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувались цього питання. Відповідно до п. 2 б,г договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 18.04.2017 р. При цьому суму грошей, еквівалентну 20000,00 дол. США, за офіційним курсом НБУ на день платежу, позичальник зобовязується повернути не пізніше 18.10.2016 р. Також на домовленістю сторін повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватись частинами з дотриманням встановлених у цьому договорі строків; позика вважається повернутою у випадку наявності на примірнику цього договору відмітки позикодавця про одержавння грошей або наявності розписки та/або заяви позикодавця про повний розрахунок, або після зарахування грошової суми, що позичалась, на банківських рахунок позикодавця. (а.с. 12-14)

12.02.2020 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, за яким право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 18.04.2016 р. перейшло до ОСОБА_1 (а.с. 15-17)

17.02.2020 р. відповідачу було направлено повідомлення про заміну позикодавця за договором позики від 18.04.2016 р. (а.с. 17-18)

На вимогу про повернення коштів, яка була направлена відповідачу 17.02.2020 р., останній не реагує. (а.с. 19-20)

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

При цьому, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав належним чином, а отже зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти за договором позики від 18.04.2016 року в сумі - 1 146 376 грн. 89 коп в розмірі суми, яка була фактично отримана відповідачем.

Крім цього, в силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності в частині суми боргу в розмірі еквівалентній 20000,00 дол. США, що повинна була виплатитись до 18.10.2016 р. варто зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки остаточний розрахунок щодо повернення суми позики повинен бути здійснений не пізніше 18.04.2017 р., а позовну заяву засобами поштового зв`язку до суду подано 26.03.2020 р., строк позовної давності не пропущено.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість за договором позики від 18.04.2016 року в сумі - 1 146 376 грн. 89 коп.; інфляційні нарахування за період з 19.04.2017 року по 16.03.2020 року від простроченої суми боргу у розмірі - 282 680 грн. 77 коп.; три відсотки річних за період з 19.04.2017 року по 16.03.2020 року від простроченої суми боргу у розмірі - 100 139 грн. 15 коп. Розмір відсотків було перераховано судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти».

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача кошти судового збору у сумі 10510 грн. 00 коп.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 207, 256, 257, 261, 549, 533, 551, 611, 625, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 128, 133, 137, 141, 211 223, 263, 265, 273, 280, п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляції та трьох відсотків річних, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти заборгованності за договором позики від 18.04.2016 року в сумі - 1 146 376 грн. 89 коп.; інфляційні нарахування за період з 19.04.2017 року по 16.03.2020 року від простроченої суми боргу у розмірі - 282 680 грн. 77 коп.; три відсотки річних за період з 19.04.2017 року по 16.03.2020 року від простроченої суми боргу у розмірі - 100 139 грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі - 10510 грн. 00 коп., а загалом в сумі - 1 539 706 (один мільйон п`ятсот тридцять дев`ять тисяч сімсот шість) гривень 81 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення коштів боргу, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня

його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквизити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Савіцкас Саулюс, ідентифікаційний код , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення виготовлено 24.06.2021

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов