Справа № 310/3002/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 лютого 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання Німака М.С.,

представника позивача адвоката Дон В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (розпискою) від 26.12.2018 року в розмірі 480306,08 грн., з яких 439633,82 грн. основний борг, 27498,19 грн. відсотки за користування грошовими коштами, 13177,07 грн. 3 % річних від простроченої суми.

В позові зазначила, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 , з проханням позичити їй в борг грошові кошти в розмірі 16 300 (шістнадцять тисяч триста) доларів США. Згідно усної домовленості та відповідно до наданої розписки, написаною відповідачем, строк повернення коштів встановлено було до 01 травня 2019 року.

Вказані кошти відповідач ОСОБА_2 просила надати для вирішення сімейних питань, тобто в інтересах сім`ї. Однак, відповідач ОСОБА_2 у визначений в розписках термін кошти так і не повернула. На день звернення до суду борг не сплачено. Численні намагання вирішити питання з поверненням грошових коштів без звернення до суду не призвели до їх повернення.

Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник позивача адвокат Дон В.О. в судовому засідання підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів зазначені кошти, з огляду на те, що відповідачі по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі та кошти ОСОБА_2 були отримані для потреб сім`ї.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, 29.01.2021 р. до суду надійшла заява про перенесення розгляду справи в зв`язку з її хворобою, про що надано довідку лікаря від 29.01.2021 р.

З довідки вбачається, що ОСОБА_2 спостерігається лікарем терапевтом в період з 25.01.2021 р. по 29.01.2021 р., що не є належним підтвердженням неможливості присутності в судовому засіданні 01.02.2021 р. Разом з тим, суд зазначає, що справа перебуває в провадженні суду з квітня 2020 р. та відповідач жодного разу в судові засідання не з`являлася, будучи повідомленою належним чином, надаючи заяви про перенесення розгляду справи. Відзив на позов не надала.

Адвокат Волков І.М. також в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до розписки від 26 грудня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 , грошові кошти в розмірі 16 300 (шістнадцять тисяч триста) доларів США. Згідно розписки, оригінал яко міститься в матеріалах справи, строк повернення коштів встановлено було до 01 травня 2019 року.

Однак, відповідач ОСОБА_2 у визначений в розписці термін кошти не повернула. На день звернення до суду борг не погашено. Сума заборгованості за договором позики (розпискою) від 26.12.2018 року становить 16 300 (шістнадцять тисяч триста) доларів США, тобто 439 633,82 грн. за офіційним курсом НБУ на 30.04.2020 року 1 $ США = 26,9714 грн., що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту НБУ від 30.04.2020р.(а.с. 11). За розрахунком позивача загальна сума заборгованості відповідачів за договором позики (розпискою) від 26.12.2018 року, становить 480 306,08 грн. з них - 439 633,82 (основний борг) + 27498,19 грн. (відсотки за користування грошовими коштами) + 13 177,07 грн. (3 відсотки річних від простроченої суми) (а.с. 12-13). Такий розрахунок суд вважає вірним. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредиторові позику в строк і в порядку, встановлених договором. Щодо вимоги позивача про солідарне стягнення суми боргу з відповідачів, які є подружжям (а.с.76-78), суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги з огляду на наступне. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, матеріали справи немістять доказів, що кошти в розмірі 16 300 грн.доларів США одержані за договором позики ОСОБА_2 , використані в інтересах сім`ї. Щодо показань свідка ОСОБА_4 суд ставиться до них критично, оскільки вони не підтверджують факту отримання та витрачання грошових коштів ОСОБА_2 в інтересах сім`ї. Таким чином, в матеріалах справи не міститься жодного доказу, який би підтверджував, що кошти отримані за договором позики були використані в інтересах сім`ї, а на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07.10.2020 р. у справі № 752/7501/18. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, а тому позов підлягає задоволенню частково на підставі вищевикладеного. Судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 4531 гривня 23 копійки (480306,08 : 452822,83 = 1,06; 4803,10 : 1,06 = 4531,23). Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. 526, 530, 610, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 СК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26.12.2018 р. у розмірі 452822,83 грн. (чотириста п`ятдесят дві тисячі вісімсот двадцять дві грн. вісімдесят коп.), з яких 439633,82 грн. - основний борг, 13189,01 грн. - 3 відсотки річних від простроченої суми, а також судові витрати у розмірі 4531,23 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 11.02.2021 р.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Білоусова