Дата документу 17.06.2021 Справа № 336/665/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/665/19 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/807/1867/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2021 року у справі за позовом Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання спадщини відумерлою,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2019 року Запорізька місцева прокуратура № 1 в інтересах Запорізької міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання спадщини відумерлою.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 ,який у зареєстрованому шлюбі не перебував ,дітей не мав.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина,до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 ,в якій ОСОБА_3 на час смерті був зареєстрований один.

07.10.2017 р. ОСОБА_1 приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 ,на підставі якої заведено спадкову справу № 28/2017 до майна померлого ОСОБА_3 ,інші особи права на спадщину ОСОБА_3 не заявляли.

На теперішній час проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0001712 за фактом смерті ОСОБА_3 ,яким встановлено,що на час смерті ОСОБА_3 мешкав один,причину смерті ОСОБА_3 не встановлено через гнилісні зміни.

10.10.2017 р. ОСОБА_1 звернулась з позовом до Вільнянського районного суду Запорізької області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 та визнання права власності на майно,який заочним рішенням цього суду від 16.10.2017 р. було задоволено ,встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_3 до 01.05.2017 р. та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому,ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.12.2017 р. заочне рішення від 16.10.2017 р. у цій справі було скасовано,ухвалою від 02.01.2018 р. позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

31.10.2017 р. за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.10.2017 р.,скасованого ухвалою від 28.12.2017 р.,яке не породжує правових наслідків з моменту його ухвалення,тому право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не є правомірно набутим та не могло бути відчужене.

Проте,19.12.2017 р. на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі-продажу право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 .

За відсутності спадкоємців ОСОБА_3 за законом та заповітом,спірна квартира в порядку, передбаченому ст.1277 ЦК України,мала перейти у комунальну власність як відумерла спадщина,проте територіальна громада в особі Запорізької міської ради не була залучена до участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне майно та не була обізнана про вибуття майна з її власності.

Перебування спірної квартири у власності ОСОБА_2 порушує охоронюваний законом інтерес Запорізької міської ради щодо набуття у власність відумерлої спадщини відповідно до положень ст.1218,1270,1277,1283 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01,укладений 19.12.2017 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстрований реєстрі за № 5277; визнати відумерлою спадщину,що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,до складу якої входить квартира площею 49,98 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01,та передати її у власність територіальної громади в особі Запорізької міської ради; стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача кошти,витрачені Запорізькою обласною прокуратурою на оплату судового збору при зверненні до суду,у розмірі 1921 гр.з кожного.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01,укладений 19.12.2017 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстрований реєстрі за № 5277.

Стягнуто з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , на користь Запорізької обласної прокуратури () судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та перевірено доказами, що заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.10.2017 р.у цивільній справі № 314/4086/17 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ,до дня смерті останнього,тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а.с. 34, 204-205, 27-29).

19.12.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., на підставі якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_2 .

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.12.2017 р. згадане вище заочне рішення від 16.10.2017 р.скасовано (а.с. 217) та ухвалою від 02.01.2018 позовну заяву ОСОБА_1 у справі № 314/4086/17 залишено без розгляду (а.с.218).

Враховуючи наведене,заочне рішення від 16.10.2017р.як судовий акт,який скасовано,не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (правова позиція, викладена у постановах ВСУ від 10.06.2015 у справі № 6-449цс15, 05.04.2017 р. у справі № 6-1534цс16 тощо), тому ОСОБА_1 набула право власності на згадувану вище квартиру неправомірно, а отже не мала права відчужувати її на користь ОСОБА_2 .

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції керувався наступними положеннями закону.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За роз`ясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд.

Цивільне судочинство відповідно до ч. 1 ст.12, ч. 1 ст. 13, ст.81 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спадщини відумерлою, суд першої інстанції врахував наступне.

Звернувшись до суду з позовом в інтересах територіальної громади в особі Запорізької міської ради, прокурор, посилаючись на те, що у органу місцевого самоврядування існує певний законний інтерес на набуття права власності на відмерлу спадщину, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому позивач не зазначає, які наслідки недійсності правочину слід застосувати, та як визначені ст. 216 ЦК України (на яку посилається позивач) наслідки можуть бути застосовані у цій справі, адже загальним наслідком вчинення недійсної угоди є реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику стороні угоди,якою ані органи прокуратури,ані Запорізька міська рада,не являється.

Практика Верховного Суду орієнтує, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.

Отже, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, а отримати таке майно може лише інша сторона угоди.

Захист же порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Прокурор обрав спосіб захисту прав територіальної громади, заявивши позов про визнання правочину недійсним, без застосування наслідків недійсності правочину,вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не заявлялася.

Оскільки прокурором обґрунтовано зацікавленість територіальної громади, в інтересах якої він діяв, у визнанні недійсним договору та доведені підстави, передбачені ст. 215 ЦК України, для визнання недійсним цього правочину, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання спадщини відумерлою тягне за собою є перехід права власності на це майно до територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

Натомість на даний час майно належить відповідачеві як добросовісному набувачеві та за ним зареєстроване на праві власності.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та співмірності.

Так, спірне приміщення є єдиним житлом ОСОБА_2 та його сім`ї, в тому числі малолітньої дитини, позбавлення права власності на яке призведе до майнових втрат та вплине на житлові права.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

З посиланням на конституційні гарантії житлових прав та дотримання вимог Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції"., суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що втручання з боку держави у права власника,внаслідок чого власник позбавляється права користування майном, за відсутності будь-якої компенсаційної схеми є втручанням у права ,яке непропорційно меті (Рішенні від 13 жовтня 2020 року по справі Kothencz v. Hungary, заява № 29258/16, Європейський Суд).

Так, Європейський Суд визначив, що втручання у мирне користування майном має забезпечити "справедливий баланс" між суспільними інтересами та основними правами особи. Зокрема, має існувати розумне співвідношення пропорційності між використовуваними засобами та метою, яку прагнуть досягти у будь-який спосіб, який позбавляє людину її майна.

Умови компенсації згідно з відповідним законодавством є суттєвим фактором для оцінки наявності справедливого балансу, тому позбавлення майна без відповідної компенсації зазвичай буде вважатися непропорційним втручанням..

Крім того, судом першої інстанції встановлено, та не спростовано апелянтом, що на час розгляду справи спірна квартира за рахунок відповідача ОСОБА_2 капітально відремонтована,тобто наразі її вартість , порівняно з вартістю на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , очевидно є значно більшою,проте автором позову не запропоновано умов компенсації ОСОБА_2 і таких витрат.

Судом також враховано, що укладання оспорюваного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало можливим через прийняття судом рішення, в подальшому скасованого, крім того, правочин був нотаріально посвідчений, що надавало відповідачеві певні державні гарантії.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткову відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 червня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков