ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м. Чернівці

справа № 721/910/19

провадження №22-ц/822/193/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Ковальчук Н.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в порядку статті 236 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду, за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» на ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року, постановлену під головуванням судді Проскурняка С.П.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року задоволено її позов до Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня».

Скасовано наказ голови комісії з реорганізації Михайлюка К.М. «Про звільнення заступника головного лікаря з економічних питань КЗ «Путильська ЦРЛ» Панченко Є.Б.» за №77§2 від 16 жовтня 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря з економічних питань, або на рівноцінній посаді Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області.

Стягнуто середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 27 134,49 грн.

Станом на час подання до суду даної заяви, відповідачем «Путильська центральна районна лікарня» рішення Путильського районного суду в частині поновлення її на роботі не виконано, а тому вважає, що з відповідача на підставі статті 236 КЗпП України підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідача Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі з грудня 2019 року до 01 листопада 2020 року в розмірі 159 984 грн. Остаточну суму розрахувати на час постановлення ухвали.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 06 грудня 2019 року по 22 грудня 2020 року в розмірі 187 441,03 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення Комунальне некомерційне підприємство «Путильська центральна районна лікарня» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Посилається на те, що згідно наказу №4 кнп від 11 грудня 2019 року «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 була поновлена на посаді економіста, яка є рівнозначною за посадовими обов`язками посаді заступника головного лікаря з економічних питань. Вказаний наказ позивачка не оскаржувала та приступила до виконання посадових обов`язків з дати постановлення такого наказу, тобто фактично своїми діями надала таку згоду.

ОСОБА_1 працювала на займаній посаді грудень 2019 року та січень 2020 року, отримувала заробітну плату, лікарняні, матеріальну допомогу на оздоровлення, відпускні, про що свідчать довідки про нараховані, утримані та виплачені доходи.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачаються суперечливі висновки суду першої інстанції, який прийняв до уваги нараховану та виплачену заробітну плату за новою посадою при розрахунку середнього заробітку позивачки, в той же час в мотивувальній частині ухвали вказує, що рішення суду про поновлення на роботі не виконано через відсутність згоди заявника.

28 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогули та виплачено належні їй суми при звільненні, тобто на момент розгляду даної справи трудові відносини із заявницею припинені, про що свідчить відповідний наказ, з яким ОСОБА_1 погодилася та не оскаржувала.

Зважаючи на вказані обставини та поведінку позивачки, вбачається, що факт невиконання рішення суду взагалі відсутній, тому не може наступати відповідальність за його невиконання передбачена ст.236 КЗпП України.

Вказує на те, що про факт поновлення на займаній посаді ОСОБА_1 дізналася 11 грудня 2020 року від членів колективу, про що свідчить акт про оголошення наказу, фактичне виконання посадових обов`язків, табель обліку робочого часу, та особисто отримала вказаний наказ 13 грудня 2020 року.

Вказаний наказ позивачка не оскаржувала, а про стягнення середнього заробітку за невиконання рішення суду про поновлення на роботі звернулася лише 03 листопада 2020 року, відтак апелянт вважає, що ОСОБА_1 пропустила тримісячний строк на захист свого порушеного права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гордєєв В.В., просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня», а ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що рішенням Путильського районного суду Чернівецької області 05 грудня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня».

Скасовано наказ голови комісії з реорганізації Михайлюка К.М. «Про накладення дисциплінарного стягнення» за №73 від 08 жовтня 2019 року.

Скасовано наказ голови комісії з реорганізації Михайлюка К.М. «Про накладення дисциплінарного стягнення» за №77 від 16 жовтня 2019 року.

Скасовано наказ голови комісії з реорганізації Михайлюка К.М. «Про звільнення заступника головного лікаря з економічних питань КЗ «Путильська ЦРЛ» ОСОБА_1 » за №77§2 від 16 жовтня 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря з економічних питань, або на рівноцінній посаді Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу на посаді заступника головного лікаря з економічних питань КЗ «Путильська ЦРЛ» з 16 жовтня 2019 року по 05 грудня 2019 року в сумі 27134,49 грн, з відповідним відрахуванням до Пенсійного фонду України та інших спеціальних фондів, а також до Державного бюджету України.

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області від 11 грудня 2019 року №4кнп «Про виконання рішення суду», відповідно до змісту якого поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста, яка була визначена роботодавцем, як рівнозначна за посадовими обов`язками посаді заступника головного лікаря з економічних питань (а.с.151).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області від 28 січня 2020 року №2кнп-зв ОСОБА_1 звільнено з посади економіста на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин.

Постановою старшого державного виконавця Путильського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) від 26 грудня 2019 року накладено штраф на Комунальне некомерційне підприємство «Путильська центральна районна лікарня» за невиконання рішення суду в розмірі 5100 грн (а.с.15).

Постановою старшого державного виконавця Путильського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) від 14 січня 2020 року накладено штраф на Комунальне некомерційне підприємство «Путильська центральна районна лікарня» за невиконання рішення суду в розмірі 10200 грн (а.с.12).

Постановою старшим державним виконавцем Путильського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) від 15 січня 2020 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №721/910/19, що виданий 05 грудня 2019 року закінчено, оскільки направлено повідомлення про невиконання рішення суду до органу досудового розслідування (а.с.11).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства, повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь час затримки виконання такого рішення.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина п`ята статті 235 КЗпП України).

Згідно із частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

У статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря з економічних питань, або на рівноцінній посаді Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області.

11 грудня 2019 року на виконання вказаного рішення Комунальним некомерційним підприємством «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області видано наказ №4кнп «Про виконання рішення суду», відповідно до змісту якого поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста, яка була визначена роботодавцем, як рівнозначна за посадовими обов`язками посаді заступника головного лікаря з економічних питань (а.с.151).

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 13 грудня 2019 року, про що нею проставлено підпис на звороті, з відміткою «не згідна» (а.с.151 зворот).

Вказаний наказ відповідачкою не оскаржувався та залишився чинним.

Таким чином, видача 11 грудня 2019 року відповідачем на виконання рішення суду відповідного наказу про поновлення позивачки на роботі, факт ознайомлення позивачки із вказаним наказом, на думку апеляційного суду свідчать про те, що рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року про поновлення позивача на роботі є виконаним, оскільки виконання рішення про поновлення на роботі законодавець пов`язує із виданням власником відповідного наказу про це.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що поновлення її на посаді економіста не свідчить про виконання рішення суду про поновлення на посаді заступника головного лікаря з економічних питань, оскільки ці посади не є рівнозначними.

Аналізуючи дії роботодавця щодо виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі в обраний спосіб, колегія суддів зазначає, що підприємство обрало єдину в умовах, що склалися (відсутність в штатному розписі Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» посади заступника головного лікаря з економічних питань), можливу законну підставу для виконання рішення суду та поновлення позивачки на роботі, чим фактично запропонували ОСОБА_1 виконати певні дії для підтвердження чи відхилення наміру продовжити трудові відносини з підприємством на запропонованих умовах.

В свою чергу ОСОБА_1 не оскарживши такий наказ про поновлення її на посаді, яка на її думку не є рівнозначною тій посаді з якої її було звільнено, фактично виразила мовчазну згоду на продовження трудових відносин на запропонованих підприємством умовах.

Як вбачається з довідки-розрахунку, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Путильська центральна районна лікарня» згідно відомостей за грудень 2019 року ОСОБА_1 виплачено 21972,06 грн., з яких: заробітна плата за час вимушеного прогулу 27 134,49 грн.; заробітна плата за відпрацьований час 203,87 грн. (а.с.193).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, наказом Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» Путильської районної ради Чернівецької області від 28 січня 2020 року №2кнп-зв ОСОБА_1 звільнено з посади економіста на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин.

Вказаний наказ позивачкою також не оскаржувався, що фактично свідчить про погодження ОСОБА_1 на звільнення з посади, яка на її думку не була належним виконанням рішення суду про поновлення її на роботі.

Більше того, відповідно до довідки-розрахунку, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Путильська центральна районна лікарня» згідно відомостей за січень 2020 року ОСОБА_1 виплачено 16 276, 57 грн., з яких: заробітна плата за відпрацьований час 2126,90 грн.; заробітна плата за період тимчасової непрацездатності 6080,36 грн.; матеріальна допомога на оздоровлення 9275 грн.; компенсація за невикористані дні відпустки 2520 грн.; доплата заробітної плати за грудень 2019 року -395 грн (а.с.193).

Вказані суми були перераховані на рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується виписками про перерахування коштів АТ КБ «ПриватБанк» (130-137).

Обставини щодо виплати Комунальним некомерційним підприємством «Путильська центральна районна лікарня» частини вказаних сум підтверджується і самою ОСОБА_1 при наведенні розрахунків вимушеного прогулу (а.с.218).

Встановлені у справі обставини, а саме ухвалення Путильським районним судом Чернівецької області 05 грудня 2019 року рішення про поновлення позивачки на роботі, видача відповідачем на виконання вказаного рішення відповідного наказу про поновлення позивачки на роботі, факт ознайомлення позивачки із вказаним наказом, не оскарження його, а також не оскарження наказу про послідуюче звільнення її з посади на яку її було поновлено, свідчать про те, що рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі є виконаним з 11 грудня 2019 року.

Таким чином, період невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі складає 4 робочих дні, з 05 грудня 2019 року по 10 грудня 2019 року включно.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Розмір середньомісячного заробітку ОСОБА_1 встановлений рішенням Путильського районного суду Чернівецької області 05 грудня 2019 року та складає 15 642,89 грн.

Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить з 05 грудня 2019 року по 10 грудня 2019 року включно, тобто із затримкою в 4 робочих дні, а тому загальний розмір компенсації за затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 , на роботі становить 2844,16 грн. (з розрахунку 711,04грн. за робочий день*4 робочих дні).

Проте, частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року про поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню, але фактично було виконано роботодавцем лише 11 грудня 2019 року.

У порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач не провів негайне виконання рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2019 року про поновлення позивача на роботі.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 233 КЗпП України, є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі було видано роботодавцем 11 грудня 2019 року, а позивачка звернулася до суду з даним позовом 04 листопада 2020 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 05 грудня 2019 року по 10 грудня 2019 року включно, у зв`язку із пропуском ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції не були дотриманні вказані норми, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що Комунальне некомерційне підприємство «Путильська центральна районна лікарня» сплатило судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2270 грн., які необхідно стягнути на його користь з ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» задовольнити.

Ухвалу Путильського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства «Путильська центральна районна лікарня» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2270 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.М. Литвинюк