КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 757/5806/20-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3053/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

у лютому 2020р. позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати незаконними та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 9 січня 2020 року № 27/ОС про його звільнення з посади начальника філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» та наказ філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» від 9 січня 2020 року № 07/ОС про його звільнення; поновити його на посаді начальника філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» з 9 січня 2020 року; стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 234 741грн 42коп.; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на посаді начальника філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він працював в системі Укрзалізниці з 1989 року на різних посадах. З 1 грудня 2015 року відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» №31/ОС виконував обов`язки начальника філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Укрзалізниця». З 15 квітня 2016 року призначений на посаду начальника філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Укрзалізниця» на умовах строкового договору, а згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 30 вересня 2016 року №1876/ОС вважався таким, що працює на умовах безстрокового трудового договору на посаді начальника філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Укрзалізниця».

Позивач стверджував, що 1 жовтня 2019 року отримав повідомлення АТ «Укрзалізниця» від 30 вересня 2019 року №ЦПК-211 про те, що посада начальника філії «Центральна станція зв`язку» вилучена із штатного розпису, йому запропоновано для подальшого працевлаштування посади у філії «Центральна станція зв`язку» - інженер 1 категорії відділу цифрових мереж зв`язку та заступника начальника господарського відділу філії, а у разі відмови від запропонованих посад трудовий договір із ним буде розірвано на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

9 січня 2020 року він був ознайомлений з наказом АТ «Укрзалізниця» від 9 січня

2020 року № 27/ОС про його звільнення з займаної посади за скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. В цей же день він був ознайомлений ще з одним наказом філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» від 9 січня 2020 року №07/ОС про його звільнення, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України за підписом директора філії.

Позивач вважав його звільнення незаконним, оскільки посада керівника філії не скорочувалася, а була фактично перейменована з «начальник філії» на «директор філії», відповідачем порушено вимоги ч. 2 ст. 40, ст. 42, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не запропоновано посаду директора філії, яка була вакантною на час попередження про звільнення або посади в АТ «Укрзалізниця», та не враховано переважне право при вивільненні, так як його стаж роботи в Укрзалізниці складає 33 роки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково. Скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 9 січня 2020 року №27/ос. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника філії «Центральна станція зв`язку» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 9 січня 2020 року. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 221 096грн 94коп, без урахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 30 785грн 77коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено та стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1 531грн 96коп.

У поданій апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки у судовому засіданні 7 серпня 2020 року після закінчення розгляду справи суд першої інстанції не видалявся до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у справі та не проголосив ні короткого, ні повного тексту рішення.

Також відповідач зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, не було враховано, що позивача 1 жовтня 2019 року повідомлено про вилучення посади, яку він обіймав, із штатного розпису та запропоновано посади для подальшого працевлаштування, від яких він відмовився. Посада позивача була єдиною як за назвою, так і за функціональними обов`язками, тому в даному випадку положення статті 42 КЗпП Українизастосуванню не підлягають. На дату попередження позивача про вивільнення були розпочаті процедури призначення ОСОБА_2 на посаду директора філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця», ОСОБА_3 - на посаду першого заступника директора філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця», ОСОБА_4 - на посаду заступника директора філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» з технічних питань, тому дані посади не могли розглядатися як вакантні та не запропоновані позивачу.

Відповідач не погоджується з доводами позивача щодо тотожності посадових обов`язків начальника філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» та директора філії. Крім того, за час роботи позивачем були допущені численні порушення трудових обов`язків, що свідчить про його невідповідність вимогам, що висуваються до посади директора філії.

Відповідач звертає увагу, що позивачем у порушення вимог статті 93 ЦПК України не були надані відповіді на поставлені йому у відзиві на позовну заяву питання, що в свою чергу має важливе значення для з`ясування обставин справи, а заява про збільшення позовних вимог була подана з порушенням строків, визначених у статті 49 ЦПК України.

Відповідач також зазначає про неправильне застосування судом норм статті 27 Закону України «Про оплату праці» в частині обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як надана позивачем довідка, на підставі якої здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів відповідача, оскільки останнім не доведено, що йому були запропоновані всі наявні в АТ «Українська залізниця» вакантні посади.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Гайдаєнка Т.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника ОСОБА_5 , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 1 грудня 2015 року позивач працював на посаді начальника філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом № 07/ОС від 9 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої вказаної вище статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18.

Рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 24 травня 2017 року затверджено організаційну структуру філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Укрзалізниця» загальною чисельністю 174 штатні одиниці.

Наказом голови правління ПАТ «Укрзалізниця» № 369 від 2 червня 2017 року уведено в дію організаційну структуру філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» та положення про філію, згідно якого керівництво філією здійснюється директором філії.

Наказом в.о. голови правління АТ «Укрзалізниця» № 796 від 27 грудня 2018 року положення про філію «Центральна станція зв`язку», введено в дію наказом № 369 від 2 червня 2017 року, викладено в новій редакції.

Згідно штатного розпису, який вводиться в дію з 1 липня 2019 року, штатна кількість працівників філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» становить 166 одиниць, керівником філії є директор.

1 жовтня 2019 року позивач отримав повідомлення, що посада начальника філії вилучена із штатного розпису філії і йому запропоновано зайняти посади інженера 1 категорії відділу цифрових мереж зв`язку філії та заступника начальника господарського відділу філії.

У подальшому з 7 листопада 2019 року вводився новий штатний розпис філії «Центральна станція зв`язку» з чисельністю 150 одиниць.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає встановленим, що у філії «Центральна станція зв`язку» АТ «Укрзалізниця» відбулося скорочення штату працівників.

Разом з цим, посада керівника філії не була скорочена, а змінила назву з начальника філії на директора філії.

Вказана обставина також підтверджується повноваженнями директора філії, які викладені у Положенні про філію «Центральна станція зв`язку» АТ «Українська залізниця», яке затверджене наказом № 796 від 27 грудня 2018 року, та є ідентичними до повноважень начальника філії, які містилися у Положенні про філію, яке було затверджене наказом № 136 від 26 лютого 2016 року.

Доводи представника відповідача про те, що директор філії - це керівник вищої ланки, умови оплати його праці визначаються трудовим договором, він керує процесами і персоналом, віддає вказівки керівникам, які перебувають на нижчому рівні, несе відповідальність за діяльність усієї компанії, а умови оплати праці начальника філії визначалися штатним розписом, він відповідає за конкретний напрямок, керує певними працівниками, відноситься до проміжної ланки управління та підпорядковується вищому керівництву, колегія суддів вважає безпідставними, так як згідно Положення про філію, як з начальником філії, так і з директором філії укладається трудовий договір головою правління товариства, а та обставина, що у штатному розписі, який введено в дію з 7 листопада 2019 року, не зазначений посадовий оклад директора філії не свідчить, що зазначені посади є різними.

Згідно Положення про філію «Центральна станція зв`язку», затвердженого 26 лютого 2016 року, начальник філії підпорядкований правлінню товариства, здійснює поточне керівництво та управління діяльністю філії відповідно до планів затверджених товариством.

Аналогічні повноваження має директор філії, що визначено у Положенні про філію, яке затверджене 27 грудня 2018 року (пункт 5).

Відповідачем суду першої інстанції не надано доказів, що позивачу пропонувалася посада директора філії, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивач був звільнений з порушенням вимог трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що посада директора філії станом на 1 жовтня 2019 року не була вакантною, так як була розпочата процедура призначення на цю посаду ОСОБА_2 , колегія суддів вважає необґрунтованою, так як станом на 1 жовтня 2019 року ОСОБА_2 не був призначений на посаду директора філії, а відповідач не мав правових підстав здійснювати процедуру переведення на посаду директора філії іншого працівника, не вирішивши питання про переведення на цю посаду позивача.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач притягувався до дисциплінарної відповідальності у 2019 року, не є підставою для невиконання відповідачем положень ст. 49-2 КЗпП України.

Не надано відповідачем і доказів твердженням, що кваліфікація позивача не відповідає кваліфікаційним вимогам, які висуваються до особи, яка претендує на посаду директора філії.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановивши, що позивач був звільнений з порушенням норм трудового законодавства, суд першої інстанції прийняв правомірне рішення про його поновлення на роботі.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який

розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції врахував довідку про доходи від 31 січня 2020 року, у якій зазначено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 1924грн 11коп.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом положень ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, так як надана ним довідка не відповідає вимогам зазначених норм, колегія суддів вважає безпідставними.

Довідка про доходи позивача, видана 31 січня 2020 року філією «Центральна станція зв`язку», підписана директором філії та головним бухгалтером, скріплена печаткою (с.с.8), а відтак суд не мав правових підстав не приймати її, як належний доказ.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач іншої довідки суду не надав, не надана така довідка і до апеляційного суду, також відповідачем не наведено альтернативного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зробленому судом, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для висновку про порушення судом норм матеріального права при вирішенні зазначених позовних вимог.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд прийняв заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог з порушенням вимог ст. 49 ЦПК України, є необґрунтованими, так як положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначають, що при винесенні рішення про поновлення на роботі, рішення про виплату працівникові середнього заробітку приймається за весь час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

Заява позивача про збільшення розміру позовних вимог стосувалася кількості днів вимушеного прогулу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що після судового розгляду 7 серпня 2020 року суд не ухвалив рішення у нарадчій кімнаті, а ухвалив рішення 14 вересня 2020 року, не можуть бути підставою для обов`язкового скасування судового рішення, так це не передбачено ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів погоджується, що матеріали справи не містять підстав, за яких суд був позбавлений можливості ухвалити судове рішення 7 серпня 2020 року, разом з цим, справа була розглянута у порядку спрощеного провадження, а зазначенні порушення судом норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, допущенні порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року -

без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк