Справа № 137/1409/19
Провадження № 22-ц/801/269/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 рокуСправа № 137/1409/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 19 листопада 2020 року в смт. Літині суддею цього суду Гопкіним П. В., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2002 року по 19 грудня 2018 року, за час якого було нажито майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: земельна ділянка площею 0,0667 га по АДРЕСА_1 ; будівля магазину-закусочної загальною площею 338, 4 кв.м. по АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 .

Пославшись на викладене, положення ст. ст. 60, 61, 63, 68-72 СК України та на те, що шлюбні відносини з відповідачем припинені, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 ; Ѕ будівлі магазину-закусочної та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року позов задоволено частково, в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку квартири за АДРЕСА_3 , та за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ідеальну частку цієї квартири, в іншій частині позов залишено без задоволення.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено, позивач, пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржуване позивачем рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог, у задоволені яких відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поділу земельної ділянки та будівлі, розташованих по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що це майно було набуте фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 після того, як сторони зареєстрували шлюб, проте джерелом коштів виступив родич відповідача - ОСОБА_3 , який ініціював будівництво та здійснював грошові перекази, а метою придбання цього майна було здійснення підприємницької діяльності. Крім того, суд дійшов висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, що вона власними коштами або працею приймала участь в набутті будівлі комерційного об`єкту та земельної ділянки, на якій вона побудована, не зазначено джерела та розміру належних подружжю коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 08 січня 2002 року ОСОБА_2 зареєстрований фізичною особою-підприємцем (а. с. 100, т. 2), дата запису в Єдиному державному реєстрі - 11 січня 2005 року, а припинив підприємницьку діяльність - 03 січня 2017 року (т. 1, а. с. 133-134).

Рішенням 19 сесії 3 скликання Соснівської сільської ради від 14 січня 2002 року приватному підприємцю ОСОБА_2 затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки, що надається йому в оренду зі зміною цільового призначення для будівництва торгового комплексу в північній частині АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0667 га. Надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_2 на складання проекту відведення вказаної земельної ділянки (т. 2, а. с. 88).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 14 червня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 14 червня 2002 року зареєстрували шлюб (т. 1, а. с. 8).

15 серпня 2003 року Соснівська сільська рада та приватний підприємець ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки ВАМ № 678034, за умовами якого останній купив земельну ділянку по АДРЕСА_1 за 5 666,00 грн (т. 2, а. с. 158)

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 239710 від 25 лютого 2005 року ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВАМ № 678034 від 15 серпня 2003 року, є власником земельної ділянки площею 0,0667 га, кадастровий номер 79, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: роздрібна торгівля і комерційні послуги (т. 1, а. с. 95).

Рішенням 19 сесії 4 скликання Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області від 24 січня 2006 року за № 382 приватному підприємцю ОСОБА_2 вирішено оформити право приватної власності на магазин-закусочну по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 16).

Згідно зі свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 від 16 лютого 2006 року серії НОМЕР_3 , виданим Виконавчим комітетом Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області, приватному підприємцю ОСОБА_2 , на підставі рішення 19 сесії 4 скликання Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області від 24 січня 2006 року за № 382, на праві приватної власності належить будівля магазину-закусочної по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 14).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 18 січня 2019 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т. 1, а. с. 9-10).

12 серпня 2019 року ОСОБА_2 дано ОСОБА_3 розписку про те, що він 16 листопада 2004 року отримав від останнього кошти в сумі 86 000 дол. США для будівництва магазину-закусочної, зо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 12 серпня 2019 року він залишається винним ОСОБА_3 66 000 дол. США (а. с. 77, т. 2).

19 листопада 2020 року представником відповідача було подано до суду першої інстанції клопотання про долучення документів, а саме нотаріально посвідчених копій перекладу грошових переказів, які на його думку підтверджують фінансування будівництва спірного магазину-закусочної ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 42).

З вказаних документів видно, що ОСОБА_5 перераховував кошти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а саме: 26 червня 2001 року - 700 дол. США; 23 липня 2001 року - 1000 дол. США; 30 липня 2001 року - 1000 дол. США; 29 вересня 2001 року - 500 дол. США; 15 листопада 2001 року - 6000 дол. США; 25 червня 2002 року - 4000 дол. США; 09 жовтня 2003 року - 1000 дол. США; 29 жовтня 2003 року - 500 дол. США; 11 листопада 2003 року - 1000 дол. США; 10 грудня 2003 року - 500 дол. США; 02 лютого 2004 року - 500 дол. США; 05 лютого 2004 року - 300 дол. США; 31 березня 2004 року - 300 дол. США; 22 квітня 2004 року - 1500 дол. США; 07 вересня 2004 року - 700 дол. США; 11 грудня 2004 року - 2000 дол. США; 21 листопада 2006 року - 10000 дол. США та 3000 дол. США; 23 листопада 2006 року - 3000 дол. США; 27 листопада 2006 року - 1500 дол. США; 30 січня 2007 року - 1000 дол. США; 01 лютого 2007 року - 1500 дол. США; 15 жовтня 2007 року - 1500 дол. США; 30 жовтня 2007 року - 1000 дол. США; 09 листопада 2011 року - 7000 дол. США (т. 3, а. с. 43-102).

Отже, ОСОБА_3 перераховував ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за період з 26 червня 2001 року по 09 листопада 2011 року - 51000 дол. США, з яких до 24 січня 2006 року, тобто до дня оформлення права власності на магазин-закусочну - 21500 дол. США.

Свідок ОСОБА_9 , яка є сестрою відповідача, у суді першої інстанції пояснила, що кошти на будівництво закусочної в с. Сосни брату надав їхній дядько - ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 , який є братом ОСОБА_3 , у суді першої інстанції пояснив, що фінансування будівництва магазину-закусочної здійснювалось за кошти брата, але оформили магазин на ОСОБА_2 , водночас кошти передавались, як свідку так і їхній сестрі ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції пояснив, що будівництво почалось ще ОСОБА_3 , а продовжувалось вже за участі ОСОБА_2 . Свідок не бачив на будівництві позивача ОСОБА_1 , а сам ОСОБА_2 ніколи не мав коштів для будівництва.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції пояснив, що відповідач у справі являється племінником його жінки. Зазначив, що будівництво магазину розпочав ОСОБА_3 , котрий поїхав закордон та переказував кошти сестрі ОСОБА_7 , котра надалі розраховувалась за будівництво

Свідок ОСОБА_7 у суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_3 є її братом, та він перераховував кошти на її ім`я, а також на рахунки її синів - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Оскільки брат довіряв ОСОБА_2 , тому і оформив будівлю із землею на останнього. Свідок зазначила, що будівництво здійснювалось силами всієї родини. Сам ОСОБА_3 надсилав щомісячно близько 3000 доларів США, а відповідач грошей не мав.

Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції пояснила, що є головою Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області з 1998 року. У 2001-2002 році ОСОБА_3 спільно із ОСОБА_2 займались процедурою отримання земельної ділянки під будівництво. Будівництво здійснювалось на кошти ОСОБА_3 , але оформленням займався ОСОБА_2 і надалі всі документи теж були оформленні на ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції пояснив, що був різноробочим на будівництві магазину. Зазначив, що за будівництвом наглядали та допомагали будувати брат ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та їх племінник ОСОБА_2 . Свідок зазначає, що з ним за роботу розраховувався сам ОСОБА_10 котрий приїжджав раз на місяць чи раз на півроку.

Свідок ОСОБА_17 у суді першої інстанції пояснив, що був сторожем на будівництві магазину-закусочної. Будівництво велось за кошти ОСОБА_3 , а на ОСОБА_2 були лише оформленні документи. ОСОБА_2 був на той час молодим і не мав достатньо коштів на фінансування будівництва.

Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів придбання спірної земельної ділянки не за спільні кошти подружжя, доказів родинних зв`язків ОСОБА_3 зі свідками та відповідачем, доказів отримання ОСОБА_10 коштів від ОСОБА_3 та доказів вартості будівництва магазину-закусочної. Пояснення свідків в суді першої інстанції є суперечливими, оскільки достеменно не підтверджують хто саме розраховувався за будівництво: ОСОБА_10 , ОСОБА_7 чи ОСОБА_2 , чому саме на відповідача було оформлено право власності на спірне майно. Крім того, з пояснень свідків вбачається, що кошти на фінансування будівництва ОСОБА_3 перераховував на ім`я ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , водночас відповідач посилався на те, що отримав такі кошти в борг 16 листопада 2004 року.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1 ст. 126 ЦПК України).

За приписами ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Відповідно до п. п. 5, 6, 7, 16 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Таким чином, обов`язок подавати докази покладається на учасників справи, що реалізовується у передбачених нормами процесуального права порядку та строки, а у разі наявності поважної причини недотримання цих строків, суд приймає такі докази, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач - ОСОБА_2 подав відзив на позов 10 грудня 2019 року (т. 1, а. с. 101-107), до якого долучив лише квитанцію про направлення цього відзиву позивачу.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 30 січня 2020 року (т. 2, а. с. 34) закрито підготовче провадження у цій справі.

20 березня 2020 року представником відповідача подано до суду першої заяву про долучення доказів, зокрема розписки від 12 серпня 2019 року (т. 2, а. с. 76), проте у вказаній заяві відсутнє обґрунтування неможливості подання цих доказів у встановлений ст. 83 ЦПК України строк та не заявлено клопотання про поновлення цього строку .

19 листопада 2020 року представником відповідача подано до суду першої інстанції клопотання про долучення документів, а саме нотаріально посвідчених копій перекладу грошових переказів, які підтверджують фінансування будівництва оскаржуваного магазину-закусочної ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 42), проте у ньому також відсутнє обґрунтування неможливості подання цих доказів у встановлений ст. 83 ЦПК України строк та не заявлено клопотання про його поновлення, а лише є посилання на те, що представнику відповідача стало відомо про грошові перекази із показів свідків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 1 ЦПК України).

Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.

Принцип диспозитивності полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, долучених до клопотань від 20 березня 2020 року та від 19 листопада 2020 року, які без поважних причин не були подані у встановлений процесуальним законом строк, суд першої інстанції не врахував як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, не виніс процесуального рішення про прийняття та дослідження нових доказів, отже безпідставно врахував їх при прийнятті рішення по суті заявлених позовних вимог.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено судам, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Таким чином, системний аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до яких поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, а також у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17).

На підставі викладених норм права та встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_2 належними та допустимими доказами факту придбання та будівництва спірного нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 , за кошти, отриманні від ОСОБА_3 , отже вказане майно фізичної особи-підприємця, відповідно до положень ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набуте за час шлюбу.

Апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині поділу земельної ділянки та будівлі, розташованих по АДРЕСА_1 , у зв`язку з недоведеністю ОСОБА_1 , що вона власними коштами або працею приймала участь в набутті будівлі комерційного об`єкту та земельної ділянки, на якій вона побудована, не зазначено джерела та розміру належних подружжю коштів, оскільки спростування презумпції спільної сумісної власності є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується, зокрема тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За таких обставин, з урахуванням рівності часток подружжя у спільному майні та припинення відповідачем підприємницької діяльності в січні 2017 року, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року підлягає скасуванню в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку та будівлю, розташовані по АДРЕСА_1 , по Ѕ частки кожному.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням позовних вимог та задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір в розмірі 5763,00 грн та в розмірі 8945,03 грн, сплачений позивачем за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, стягнути з відповідача, а у відшкодуванні відповідачу витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року скасувати в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,0667 га, кадастровий номер :04:000:0076, розташованої по АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,0667 га, кадастровий номер :04:000:0076, розташованої по АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частку будівлі магазину-закусочної загальною площею 338,40 м. кв., розташованої по АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на Ѕ частку будівлі магазину-закусочної загальною площею 338,40 м. кв., розташованої по АДРЕСА_1 .

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року в частині стягнення судових витрат змінити, збільшити розмір стягнутого з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви з 3478,05 грн до 5763,00 грн.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 у їх стягненні.

В іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 8945,03 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 16 лютого 2021 року.