Справа № 130/2603/19
Провадження № 22-ц/801/501/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 рокуСправа № 130/2603/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

розглянувши в письмовому провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби, прокурора Жмеринської прокуратури Омельчук Аліни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби, прокурора Жмеринської прокуратури Омельчук А.В. про відшкодування моральної шкоди та просив стягнути з прокурора Омельчук А.В. через Державу Україна в особі державної казначейської служби України на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019. Заява обґрунтована тим, що відповідач проявляє триваюче хамство прокурора по кримінальному провадженню за період з 15.10.2019 по 17.12.2019, яке виявилось у неприйнятті рішення у відповідному провадженні, тим самим не виконує своїх посадових обов`язків.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Жмеринського ВП ГУНП, Барського ВП ГУНП, Жмеринської прокуратури: слідчих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заступника СВ ОСОБА_4 , Начальника СВ Олексюка В.В., слідчого ОСОБА_5 , начальника СВ ОСОБА_6 , прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Суд першої інстанції повернув ОСОБА_1 вказану скаргу, оскільки скарга подана до суду без підтвердження відомостей, що скаржник ОСОБА_1 являється особою, яка має подавати скаргу в рамках вказаних ним кримінальних проваджень. При цьому також зазначив, що ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність, яка не може бути оскаржена під час досудового розслідування.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07.10.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково і скасовано ухвалу слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 17.09.2019 про повернення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Жмеринського ВП ГУНП, Барського ВП ГУНП, Жмеринської місцевої прокуратури (а.с.50).

Судом апеляційної інстанції у вказаній постанові встановлено, що мотиви суду про те, що скаржник зобов`язаний надати докази на підтвердження свого процесуального статусу є такими, що не ґрунтуються на процесуальному законі. Саме цими обставинами і мотивує позивач свої позовні вимоги, вказуючи на незаконність та бездіяльність відповідачів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилається на вказану ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07.10.2019, вважає, шо відповідач проявляє триваюче хамство по кримінальному провадженню за період з 15.10.2019 по 17.12.2019, яке виявилось у неприйнятті рішення у відповідному провадженні, тим самим не виконує своїх посадових обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами бездіяльність відповідачів, а тому за умов відсутності інших складових: наявність шкоди, бездіяльність та причинний зв`язок між бездіяльністю та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статей 23, 1167, частини шостої статті 1176 ЦК України підстави відсутні.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує посиланням на допущену, на його думку, бездіяльність відповідачів у кримінальних провадженнях №0000022 від 10 травня 2018 року та № 0000020 від 12 серпня 2016 року.

Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності прокурора під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього кодексу (частина друга статті 303 КПК України).

Тобто, під час досудового розслідування слідчий, прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження його рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок.

Здійснюючи функції досудового слідства, слідчий, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України.

Крім того, позивач не зазначає чи розглядалося в порядку КПК оскарження дій, бездіяльності та рішень відповідачів у рамках кримінального провадження та не надаються докази на підтвердження їх незаконної бездіяльності.

Будь-якого рішення, що набрало законної сили, про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності відповідачів, позивачем суду не надано.

Колегія суддів, приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому прокурором Жмеринської прокуратури Омельчук А.В. моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Також, позивачем не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі по 20 000 грн, та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 641/2328/17-ц), від 13 червня 2019 року (справа №554/1870/18-ц),та у постанові від 22 січня 2020 року (справа №522/239/18), що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами інших інстанцій.

Крім того, ухвала Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності відповідачів.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача, а відтак і її розмір, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко