Ухвала

23 червня 2021 року

м. Київ

справа № 503/246/19

провадження № 61-11660св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Кодимський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 червня 2019 року у складі судді Сердюк Б. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2020 рокуу складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рашків, Кам`янського району Республіки Молдова. З початку вісімдесятих років та до теперішнього часу проживає на території України. 26 березня 1997 року отримав громадянство України та паспорт громадянина України, проживав та був зареєстрований в м. Кодима Одеської області. У листопаді 2018 року, перебуваючи в особистих справах в м. Києві, втратив паспорт, про що в установленому законом порядку повідомив правоохоронні органи України. Святошинським управлінням поліції ГУ НП України в м. Києві за результатами перевірки факту втрати паспорту складено висновок від 22 листопада 2018 року, який підтвердив цю обставину. При зверненні до Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної в м. Києві адміністрації із заявою про отримання нового паспорта громадянина України замість втраченого отримав 28 листопада 2018 року відповідь, за змістом якої у видачі паспорта відмовлено через відсутність документів, що підтверджують його проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просив:

встановити юридичний факт, що він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 серпня 1991 року проживав в Україні, а саме в місті Кодима Одеської області.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 06 червня 2019 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2020 року, заяву задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживає по теперішній час.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_1 тривалий час не може відновити паспорт громадянина України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби за місцем реєстрації заперечень на заяву не мав та підтвердив необхідність такого рішення суду. У даній справі не йдеться про спір про право ОСОБА_1 на набуття громадянства України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2020 року ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області подав касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Приймаючи до уваги, що проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24 серпня 1991 року, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право.

Заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Заявник не надав жодних доказів свого легального перебування на території України станом до 24 серпня 2019 року. З урахуванням пункту 4 розділу І порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затвердженого Указом Президента України про «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, виникає необхідність встановлення статусу заявника та її легального перебування на території України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 503/246/19 з суду першої інстанції.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про передачу справи на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У даній справі необхідність встановлення факту постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року і по дату ухвалення рішення суду, заявник обґрунтовував необхідністю підтвердження громадянства України та отримання паспорту громадянина України замість втраченого.

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рашків, Кам`янського району Республіки Молдова.

З початку вісімдесятих років та до теперішнього часу проживає на території України.

26 березня 1997 року отримав громадянство України та паспорт громадянина України, проживав та був зареєстрований в м. Кодима Одеської області.

У листопаді 2018 року, перебуваючи в особистих справах в м. Києві, втратив паспорт, про що в установленому законом порядку повідомив правоохоронні органи України. Святошинським управлінням поліції ГУ НП України в м. Києві за результатами перевірки факту втрати паспорту складено висновок від 22 листопада 2018 року, який підтвердив цю обставину.

При зверненні до Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної в м. Києві адміністрації із заявою про отримання нового паспорта громадянина України замість втраченого отримав 28 листопада 2018 року відповідь, за змістом якої у видачі паспорта відмовлено через відсутність документів, що підтверджують його проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Згідно пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Проправонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, встановлення факту постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року необхідно для встановлення належності до громадянства України.

В той же час звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 зазначав, що в 1997 році отримав паспорт громадянина України, який в подальшому втратив, тобто підстави для встановлення належності до громадянства України відсутні.

Виходячи з викладеного, факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, тому не може бути встановлений в судовому порядку і в задоволенні заявлених вимог належало відмовити саме з цих підстав.

Разом з тим, при розгляді справи № 757/44694/17-ц (провадження № 61-14495св18) (предметом розгляду була заява ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, яка мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Сімферополі Автономної Республіки Крим. По досягненню 16-тирічного віку йому було видано паспорт громадянина України. У травні 2007 року заявник працевлаштувався на роботу в ДП «Трансфорвардінг Плюс» де і працює до теперішнього часу, та переїхав на постійне місце проживання до міста Києва. У зв`язку з втратою паспорта громадянина України та неможливістю звернення до підрозділу Державної міграційної служби України за місцем реєстрації в АР Крим ОСОБА_2 просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України з 24 серпня 1991 року (момент проголошення незалежності України) і по теперішній час (по дату ухвалення рішення), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року дійшов висновку «доказів того, що заявник ініціював питання щодо проведення процедури встановлення особи суду не надано, а матеріали справи таких доказів не містять. Крім того, заявником не надано доказів про те, що він звертався до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймають рішення про відмову чи задоволення такої заяви. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Ураховуючи наведене та те, що заявником не надано доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення заявника до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймають рішення про відмову чи задоволення такої заяви, що буде відповідати Порядку, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для встановлення зазначеного факту, оскільки заявником не використано досудового врегулювання даного питання відповідно до Порядку. Крім того, процедура встановлення належності до громадянства України не повинна застосовуватися до заявника, так як він отримував паспорт громадянина України, про що він вказує у заяві.»

Таким чином, Верховний Суд розглянув справу по суті заявлених вимог.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у складі іншої колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 757/44694/17-ц (провадження № 61-14495св18).

Згідно з частиною першою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 503/246/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кодимський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. Ю. Тітов