ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4336/21 Справа № 178/983/20 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом Божедарівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 11 грудня 2013 року рішенням Щорської селищної ради № 12-30/VI ВАТ «ЩОРСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» надано дозвіл на оброблення проекту щодо відведення земельної ділянки.

07 березня 2014 року була сформована земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:7009.

15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 придбав у власність єдиний майновий комплекс, який АДРЕСА_1 .

Вказаний земельний комплекс розташований на вищезазначеній земельній ділянці, з кадастровим номером :01:001:7009, яка знаходиться у власності та належить Божедарівській селищній раді, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідач фактично користується вказаною земельною ділянкою, але не сплачує плату за користування нею, що підтверджується довідкою виконкому Божедарівської селищної ради № 714 від 10 липня 2020 року.

Представник вказує, що договору оренди земельної ділянки між відповідачем та Божедарівською селищною радою укладено не було, тому відповідач користувався земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Згідно довідки Божедарівської селищної ради № 712 від 10 липня 2020 року відповідач сплатив земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік 12437,32 грн; 2018 рік 12437,32 грн; 2019 рік 12437,32 грн.

Відповідач, придбавши єдиний майновий комплекс, використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів для розміщення нерухомого майна, тому предметом позову в даній справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно.

З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

Загальна сума заборгованості складає 153 379,66 грн., яка складається з суми утриманої орендної плати за 2017-2019 роки 140 628,64 грн; 3 % річних за користування чужими коштами 5 039,76 грн; інфляційних збитків за утримання орендної плати 7 711, 26 грн., які представник позивача і просить стягнути з відповідача на користь Божедарівської селищної ради.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Божедарівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області плату за фактичне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,90 га, кадастровий номер :01:001:7009, в сумі 153 379,66 грн., з яких 140 628,64 грн. плати за фактичне користування земельною ділянкою, 7 711,26 грн. інфляційних витрат, 5 039,76 грн. 3 відсотків за користування грошовими коштами, а також 2300,70 грн. судового збору, всього 155680, 36 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Щорської селищної ради № 12-30/VI від 11 грудня 2013 року ВАТ «ЩОРСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» надано дозвіл на оброблення проекту щодо відведення земельної ділянки.

07 березня 2014 року було сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:7009.

15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 придбав у власність єдиний майновий комплекс, який АДРЕСА_1 .

Вказаний земельний комплекс розташований на вищезазначеній земельній ділянці, з кадастровим номером :01:001:7009, яка знаходиться у власності та належить Божедарівській селищній раді, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідач не укладав з Божедарівською селищною радою договору оренди земельної ділянки.

ОСОБА_1 фактично користується вказаною земельною ділянкою, не маючи правовстановлюючих документів на неї, та не сплачує плату за користування нею, що підтверджується довідкою виконкому Божедарівської селищної ради № 714 від 10 липня 2020 року.

Згідно довідки Божедарівської селищної ради № 712 від 10 липня 2020 року відповідач сплатив земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік 12437,32 грн; 2018 рік 12437,32 грн; 2019 рік 12437,32 грн.

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:7009 становить 736 306 грн.

Відповідно до листа Відділу у Криничанському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 18-4-0.29-195/106-20 від 14 липня 2020 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:7009 у 2017, 2018, 2019, 2020 роках складає 736 306 гривень.

Відповідно до рішення Божедарівської селищної ради № 16-20/VII від 24 січня 2017 року «Про встановлення плати на землю, як складової податку на майно на території Божедарівської селищної ради» ставка оренди у 2017 році складала 10 % від нормативної грошової оцінки землі.

Відповідно до рішення Божедарівської селищної ради № 18-31/VII від 15 грудня 2017 року «Про встановлення плати на землю, як складової податку на майно на території Божедарівської селищної ради» ставка орендної плати за користування землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення складала 10 % від нормативної грошової оцінки.

Відповідно до Рішення Божедарівської селищної ради «Про встановлення ставок і пільг із сплати земельного податку та ставок орендної плати на 2019 рік» від 20 грудня 2018 року № 19-46/VII ставка орендної плати за користування землями промисловості (з цільовим призначенням 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості) складала 10 % від нормативної грошової оцінки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки внаслідок використання відповідачем земельної ділянки комунальної власності без укладення договору оренди, за період 2017 року по 2019 року, позивач не одержав орендну плату за землю, яку безпідставно зберіг у себе відповідач, , що є підставою для стягнення орендної плати, трьох процентів та інфляційних втрат .

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, згідно ст. 124 ЗК України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди землі і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ст. 126 ЗК України документами, що посвідчують право на земельну ділянку, є державний акт про право власності на землю, або договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

Питання захисту прав на землю регулюються Главою 23 ЗК України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним.

Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином встановлено перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на будівлі або споруди, унормовують положення статті 377 ЦК України. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Таким чином, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст. 152 ЗК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, й шляхом відшкодування заподіяних збитків, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Матеріали справи свідчать про те, що набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_1 належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України (вказані висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

Законодавством передбачено виникнення обов`язку щодо сплати орендної плати з часу виникнення права оренди землі переходу права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №629/4628/16-ц від 23 травня 2018 року.

ОСОБА_1 не довів факт відсутності неправомірного набуття (збереження) майна (земельної ділянки).

Посилання ОСОБА_1 на те, що договір оренди землі між ним та Божедарівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області не укладався, крім того в його діях відсутній склад цивільного правопорушення, тому відсутні підстави для стягнення коштів, - не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки обов`язок по вчиненню дій, направлених на оформлення документів покладається саме на орендаря, зокрема, звернення до ради з відповідною заявою про затвердження проекту землеустрою, а також з заявою і пакетом документів про розгляд питання щодо надання земельної ділянки в оренду.

Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком володіння і користування відповідачем чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

Норми статей 1212 ЦК підлягають застосованою в тому числі у відносинах, які не місять ознак делікту.

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто, ці норми поширюють свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми позовних вимог суд встановив, що орендна плата за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:001:7009) за період з 2017 по 2019 рік була визначена з урахуванням розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, цільового призначення земельної ділянки та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Заборгованість ОСОБА_1 з орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою за період з 2017 року по 2019 рік визначена як різниця між розміром орендної плати, яку мав сплатити відповідач за користування земельною ділянкою та розміром фактично сплаченого відповідачем земельного податку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 частини другої ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.

Грошовим, за змістом статей 524, 533, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Значить грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналіз положень статі 1212 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що кондикційні зобов`язання виключають одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України.

Отже, обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Відтак, у задоволенні позивних вимог про стягнення трьох процентів та інфляційних втрат слід відмовити.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду в частині стягнення трьох процентів та інфляційних втрат скасуванню. В решті рішення має бути залишено без змін.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги, у розмірі 286,93 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Божедарівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області інфляційних витрат у розмірі 7 711,26 грн, 3 % річних у розмірі 5 039,76 грн скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Божедарівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 286,93 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: