Справа № 308/4532/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка Олексія Олександровича, Закарпатська обласна прокуратура, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2020 року, постановлену суддею Чепурновим В. О.,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, відповідно, 643 304,30 гривень і 425 070 гривень.

Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2020 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,30 грн у частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відмовлено у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду Готри Т.Ю. від 30 листопада 2020 року, зокрема поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Перечинського районного суду Закарпатської області від 09.10.2020.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на незаконність оскарженої ухвали внаслідок порушення суддею норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суддею не в повній мірі з`ясовано характер спірних правовідносин, а саме, що суб`єктом відповідальності в даному випадку є Держава в особі Ужгородського міськрайонного суду, поведінкою якого йому завдано шкоди. До того ж, безпосередньо Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області визнав себе належним відповідачем у цій справі шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції на постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року.

Просив оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 інші учасники справи не скористалися.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що у травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, відповідно, 643 304,30 гривень і 425 070 гривень.

Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,30 гривень - відмовлено.

Цього ж дня, тобто 11 червня 2020 року, іншою ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області Чепурнова В.О. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про стягнення моральної шкоди.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 11.06.2020, якою було відмовлено у відкритті провадження скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області на вказану постанову Закарпатського апеляційного суду від 20.08.2020 у цій справі.

Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2020 року ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,30 гривень в частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відмовлено у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2020 року ОСОБА_2 загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,20 гривень відкрито.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2020 року, зокрема, провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського районного суду Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про стягнення моральної шкоди в частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області закрито; залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Закарпатську обласну прокуратуру.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка О.О. про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 643 304,30 грн у частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, суддя місцевого суду виходив з того, що заява у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), оскільки суд у даному випадку не є належним відповідачем, так як відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності суду покладається саме на державу, а не суд, який діє від імені держави, має імунітет та виконує покладені на нього державою функції правосуддя. Вважав суддя, що наведене узгоджується, зокрема, з пунктом 10 постанови Пленуму ВСУ «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 та постановами ВСУ від 01.03.2017 у справі № 6-3139цс16, від 16.01.2018 у справі № 454/1008/16-ц.

Проте колегія суддів із такими висновками судді місцевого суду погодитися не може, оскільки таких суддя дійшов із порушенням норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права з огляду на таке.

Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України регламентовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

По-перше, на переконання колегії суддів, є помилковим у даному випадку посилання судді місцевого суду на пункт 10 постанови Пленуму ВСУ «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 та постанови ВСУ від 01.03.2017 у справі № 6-3139цс16, від 16.01.2018 у справі № 454/1008/16-ц, оскільки ОСОБА_1 у даній справі не просить відшкодувати йому завдану судом чи певним суддею шкоди внаслідок прийняття конкретного судового рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, а просить відшкодувати спричинену йому бездіяльністю цього суду шкоду загалом по не вирішенню протягом тривалого часу питання вилучених у нього трикотажних речей (речових доказів) з 2016 року в кримінальному провадженні, яке в 2017 році відносно нього закрите; та у цих висновках суду касаційної інстанції тлумачаться положення ст. 122 ЦПК України у попередній редакції, тобто до 15.12.2017.

Водночас застосовуючи положення пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України в чинній редакції щодо відмови у відкритті провадження у справі з підстав не можливості розгляду даного позову в порядку цивільного судочинства, суддя залишив поза увагою положення частини 5 цієї ж статті та не виконав обов`язок по роз`ясненню ОСОБА_1 до юрисдикції якого суду віднесено розгляд його справи.

По-друге, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отож, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону й який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують указані обставини (стаття 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, окрім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20).

По-третє, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідача, предмета та підстави спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ця усталена практика Верховного Суду підтверджена, зокрема і в постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц (провадження № 61-43404св18).

І по-четверте, згідно з частиною 3 статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Як убачається з ухвали Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в цій справі № 308/4532/20 про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області на постанову Закарпатського апеляційного суду від 20.08.2020, яку залишив поза увагою суддя місцевого суду, то суд касаційної інстанції чітко констатував, що Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області діє за певних умов в якості відповідача щодо доказування своєї правомірності у наведених у позові обставин порушення цивільних прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 .

Отже, наведені висновки Верховного Суду в цій справі не свідчать про неможливість Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області бути відповідачем у справі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає слушними доводи апеляційної скарги, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на викладене оскаржена ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому, відповідно до приписів ст. 379 ЦПК України, підлягає скасуванню як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з одночасним направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області в особі начальника Петріченка Олексія Олександровича, Закарпатська обласна прокуратура, про відшкодування матеріальної шкоди, в частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді