Справа № 461/3194/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2267/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників цивільну справу № 461/3194/ 20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

06 квітня 2020 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 32 531,12 грн.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 26 725, 17 грн.

Вирішено питання судових витрат та витрат на правничу професійну допомогу.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» послуг за обслуговування кредиту-відмовлено у зв`язку з нікчемністю кредитного договору у цій частині.

Рішення суду оскаржив позивач АТ «Ідея Банк».

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту в розмірі 376,41 грн. та простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 5 429,54 грн.

Вважає, що судом не враховано, що Кредитний договір укладено 05.07.2018 року, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-УІІІ від 15.11.2016, що набрав чинності 10.06.2017 року (далі Закон).

10.06.2017 року втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10.05.2007 року №168. На зміну вище вказаним Правилам було прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49 далі Правила, що набрали чинності 10.06.2017 року, що були чинні на момент укладення договору.

Позивач вважає, що передбачена Кредитним договором плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо нікчемності умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості суперечить ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Просить скасувати оскаржуване рішення Галицького районного суду м.Львова в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 5 805, 95 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 7 355 грн., які складаються з: 2 102 грн.-судовий збір, 2 100 грн. витрати на професійну правничу допомогу, 3 153 грн.-сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи (ч.1 ст. 369 ЦПК).

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 05.07.2018 року між позивачем АТ «Ідея-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № Р20.21839.004077838 відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 37 600,00 грн. зі сплатою 15% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором згідно Графіка щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується касовими (меморіальними) ордерами та заявою про видачу готівки. Відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором кредиту, внаслідок чого станом на 24.03.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 32 531, 12 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості відповідно до якої: 8 614,11 грн. заборгованість по платежах, 13 543,73 грн.- прострочений борг; 171,72 грн.- строкові проценти; 2043,30 грн.- прострочені проценти; 376,41 грн.-нарахована плата за обслуговування кредиту; 5 429,54 грн.- прострочена плата за обслуговування кредиту, 2 352,31 грн.-пеня за несвоєчасне погашення платежів.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту в розмірі 376,41 грн. та простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 5 429,54 грн., пені за несвоєчасне погашення платежів в розмірі 2 352,31 грн., суд першої інстанції правильно прописав, що банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а тому підставно зазначив, що така умова кредитного договору є нікчемною.

Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності правочину у цій частині не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК) істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини першої статті 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит-вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом-витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.

Разом з тим, відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, б е з о п л а т н о повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/ рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати та періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції з посиланням на умови договору споживчого кредитування, на відповідність таких до вимог частини першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» правильно зазначив, що пунктом 1.10 Кредитного договору фактично встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 22 Закону. При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана місячна плата за обслуговування міститься у пункті 6 Кредитного договору, а саме, у Графіку щомісячних платежів.

Відповідно до статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК).

Враховуючи те, що споживачу ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, тому пункт 1.11 Кредитного договору є несправедливим, містить істотний дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону.

Посилання апелянта на те, що Законом прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, крім цього, сукупний розмір цієї оплати перевищує отриманий розмір кредиту.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався нечинним на час укладення Кредитного договору законодавством, а саме Законом України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Суд дотримався принципу оцінки доказів та на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, дав належну оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності відповідно до діючого законодавства, що було чинним на час укладення Кредитного договору та на час розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 ЦПК).

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правових позиціях Верховного Суду, викладених у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19; від 19 березня 2020 року у справі № 708/195/19.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) прописав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» адвоката Пилат Т.І. залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк