Дата документу 25.06.2021
Справа № 501/85/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача Акціонерного товариства «ОТП Банк»

предмет та підстави позову: про захист прав споживача,

учасники справи:

представники позивача адвокати Рева Д.С., Рева С.В.,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 18.01.2021 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, згідно якого просить суд:

- зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок сплачених коштів на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, зарахувавши 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків;

- зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» скласти новий графік за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, в якому передбачити 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків;

- зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні 50% на 50%;

- встановити нікчемність умов п.1.1 кредитного договору № від 18 травня 2020 року в частині стягнення комісії за управління заборгованістю у розмірі 0,85% від суми кредиту.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18 травня 2020 року між нею та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №, відповідно до п.2 якого повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів. Позивачка виконує умови договору, заборгованість за кредитом відсутня.

Позивачка стверджує, що графік платежів за кредитним договором передбачає несправедливі умови, а саме нерівне співвідношення процентів татіла кредиту, які сплачує позичальник, яке складає у місячному платежі 90% на погашення відсотків, а 10% на погашення тіла кредиту.

Також, позивач зазначає в позові, що умова про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування у розмірі 0,85% від суми кредиту, суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник Акціонерного товариства «ОТП Банк» 23.02.2021 надав до суду письмові пояснення на позов (а.с.28-29), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що з моменту підписання договору, позивач не звертався до банку з будь-якою заявою про зміну відсоткової ставки, тощо.

В судовому засіданні представник позивача просили суд задовольнити позов з підстав, викладених у самому позові.

Відповідач був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи (а.с.23, 36, 37, 45), однак до суду повторно не зявився.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу від 18.01.2021 позов розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.17).

Ухвалою судді від 20.01.2021 відкрито провадження у справі (а.с.20-21).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 11.03.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.34).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 18 травня 2020 року між ОСОБА_2 , яка у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с.5) та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №, відповідно до п.2 якого повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів (а.с.6-11).

Графік платежів за кредитним договором передбачає співвідношення процентів та тіла кредиту, які сплачує позичальник, яке складає у місячному платежі 90% на погашення відсотків, а 10% на погашення тіла кредиту.

Також, в Договорі передбачено умову про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування у розмірі 0,85% від суми кредиту.

Заборгованість за кредитом відсутня.

Відповідач у відзиві на позов не спростував вказані обставини.

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

При підписанні кредитного договору, позивач ознайомився та погодився з його умовами, йому була надана повна інформація щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту.

Вказаним договором встановлено порядок повернення кредиту, який містить розпис сум повернення кредитних коштів та їхній порядок сплати, зокрема договір передбачає день сплати ануїтетних платежів кожного календарного місяця строку кредитування відповідно до графіку платежів, визначеного у Додатку №1 до Кредитного договору (а.с.10-11).

Протягом тривалого часу позичальник виконував свої зобов`язання по сплаті щомісячних платежів, розмір яких визначено ануїтетною схемою погашення, згідно якої щомісячні виплати протягом всього строку дії договору є рівними, оскільки сума кредиту з урахуванням комісій та відсотків розподіляється на весь час кредитування рівними частинами.

За правилами частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірного договору, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами кредитного договору, суд приходить до висновку, що останній містить всі істотні умови, які необхідні для його виконання, зокрема розмір кредиту та процентної ставки, принцип нарахування процентів, щомісячну суму сплати позичальником кредиту та процентів в розмірі 3 597,25 грн., день сплати ануїтетних платежів - 18 числа кожного календарного місяця строку кредитування, умови забезпечення виконання зобов`язання та порядок дострокового повернення кредиту.

Будь-яких доказів про те, що умови вказаного договору в частині повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів обмежують її права, як позичальника, ОСОБА_1 суду не надала.

Одночасно, із змісту самої позовної заяви не вбачається в чому виражається несправедливість визначених в кредитному договорі умов для споживача, позаяк позивач не вказує в чому проявляється порушення банком принципу справедливості, наслідком якого може стати істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків.

В ході розгляду справи, позивачем (представниками) не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка перешкоджала б в повній мірі усвідомлювати, який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.

Підписуючи кредитний договір, позичальник фактично погодилась з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом шляхом сплати ануїтетних платежів у строки, встановлені договором.

Позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту. При підписанні цього договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, отримала кредитні кошти та використала їх за цільовим призначенням, тим самим не заперечувала щодо умов договору та виконувала умови договору протягом тривалого часу.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок сплачених коштів на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, зарахувавши 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків та скласти новий графік за кредитним договором № від 18 травня 2020 року, в якому передбачити 50% сплачених коштів на погашення тіла кредиту, а інші 50% сплачених коштів на погашення відсотків.

Разом з тим, суд доходить до висновку про задоволення позову в частині зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором, з наступних підстав.

За положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. (ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У Постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16 Верховний Суд висловив правову позицію, за змістом якої положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У відповідності до ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Дослідженням кредитного договору №, встановлено, що в ньому передбачено умову про сплату щомісячних комісій за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту (п.3 Паспорту споживчого кредиту) (а.с.7).

Заборгованість за кредитом відсутня.

Відповідач у відзиві на позов не спростував вказані обставини.

З урахуванням положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умова кредитного договору № від 18.05.2020, викладена у п.3 (сплата щомісячних комісій за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту), є незаконною, оскільки нею передбачено нарахування комісії без зазначення того, які саме додаткові та супутні послуги за вказану комісію надаються боржнику.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та приводить до їх відновлення.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності такого правочину.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5 896/14-ц (провадження №14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18).

Незважаючи на те, що вимога про визнання недійсною умови кредитного договору про встановлення комісії не підлягає задоволенню у судовому порядку, підстави такої відмови вказують на певні матеріально-правові аспекти, пов`язані, зокрема з недійсністю умов щодо встановлення комісії в силу вимог закону.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, вимоги позивача зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором, є обґрунтованими.

Ураховуючи, що встановлення комісії не передбачене вимогами законодавства України, її нарахування не пов`язано з необхідністю визнання нікчемним кредитного договору у цій частині, а також те, що дії банку щодо нарахування та списання комісії є триваючим правопорушенням, суд доходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати» роз`яснено, що оскільки ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок вже сплачених коштів за управління кредитом за кредитним договором № від 18 травня 2020 року у розмірі 0,85% від суми кредиту із направленням цих коштів на погашення тіла та відсотків по кредиту у співвідношенні передбаченому договором.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» () на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко