Дата документу 09.06.2021
Справа № 937/2261/21
Провадження № 2/937/2018/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що ОСОБА_2 , під час знаходження у шлюбі із нею всупереч її інтересами було оформлено право приватної власності на спільне майно - нежитлову будівля по АДРЕСА_1 , загальною площею 119,4 кв.м., основною 110,1 кв.м. Ппід час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , ними у спільну сумісну власність було набуто павільйон з навісом загальною площею 32,4 кв.м., по АДРЕСА_2 , який за спільною згодою був оформлений на ОСОБА_2 . Надалі, маючи домовленість щодо прибудові поряд із зазначеним павільйоном магазину, якій буде оформлений на праві приватної власності за нею, вона за свої особисті кошти здійснювала будівництво магазину, оформленням права власності на який займався її чоловік. Не маючи документів про право власності, вона, отримавши 15.03.2021 р. інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналася, що жодного нерухомого майна за нею не значиться, однак за ОСОБА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р., зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 119,4 кв.м., основною 110,1 кв.м. Вона вважає, що за принципом презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, ОСОБА_2 не мав права без її згоди розпорядитись їх спільним майном, шляхом оформлення на нього права особистої приватної власності, та оформлення не окремою, а як частини раніше існуючої споруди. Рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р., є підставою, на якій було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , а тому вона вважає його протиправним, оскільки воно порушує її права як співвласника майна, який свого дозволу на таке розпорядження ним не надавав та заперечував проти оформлення права на зазначене майно, як на частину об`єкту в цілому так і за одним власником. В зв`язку з цим вона вимушена звернутися до суду з позовом, та просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р., яким було оформлено право власності відповідача ОСОБА_2 на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 .

В судове засідання позивач не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності по наявним матеріалам у справі, відзиву на позов не надано.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує, та надав відзив, згідно якого він не заперечує, що позивачка приймала участь у будівництві нежитлової будівлі по по АДРЕСА_3 , купувала за свої грошові кошти ряд будівельних матеріалів та оплачувала працю будівельників, але заперечує проти задоволення позову, оскільки позивачкою не надано належних доказів, що зазначене майно повинне було бути оформлено тільки за нею. Також вказую на той факт, що ним були погоджені з дружиною усі технічні характеристики майна, зокрема його планування та розміщення приміщень у ньому, а тому він вважає, що ним було правомірно, відповідно до вимог законодавства набуте право приватної власності на зазначене майно.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.08.1982 року між позивачем ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №79/32 від 21.04.2011р., виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради було вирішено: Оформити право власності на нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . КП «ММБТІ» підготувати свідоцтво про право власності та передати його підпис та засвідчення печаткою міському голові. Погасити діючі правовстановлюючі документи та залучити їх до архівної справи КП «ММБТІ». Право власності ОСОБА_2 також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та копіями технічних паспортів №52 від 04.08.2015р. та №52/1 від 04.08.2015р. (а.с.9-19).

Так у рішенні Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №79/32 від 21.04.2011р. було зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності від 03.06.2004 ОСОБА_2 належить павільйон з навісом загальною площею 32,4 м2 по АДРЕСА_1 . Рішенням 52 сесії Мелітопольської міської ради IV скликання від 15.09.2005 р. № 1/3 ОСОБА_3 було надано згоду на виконання проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,04 га по АДРЕСА_2 для реконструкції торговельного павільйону під торговельний комплекс з прибудовою. Рішенням 10 сесії Мелітопольської міської ради V скликання від 08.11.2006 № 1/7 ОСОБА_2 надано в оренду земельну ділянку площею 466,37 м2 по АДРЕСА_2 для розміщення та експлуатації торговельного комплексу з прибудовою. Після прийняття до експлуатації торговельного комплексу, яка складається з будівлі загальною площею 86,4 м2, основною площею 86,4 м2, ОСОБА_4 звернувся з заявою про оформлення права власності на нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_1 .

Аналізуючи Рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р. та свідоцтво про право власності б/н від 27.04.2011 р., видане Виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради на підставі зазначеного рішення, суд приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на момент прийняття оспорюваного рішення та видачі свідоцтва про право власності регулювалися Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 16.03.2010 р. та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. в редакції від 01.10.2010р.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно є документом, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У свою чергу, п. 8.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначено, що оформлення права власності органами місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 8.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ.

Таким чином, суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на викладене та керуючись правовою позицію, що викладена у Постанові Верховного суду від 09.03.2021 р. по справі №756/4120/16-ц, суд вважає, що правовстановлюючим документом, на нерухоме майно у даному випадку є саме рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, на підставі якого було оформлено відповідне свідоцтво.

Так судом встановлено, і даний факт не заперечують сторони, що нежитлова будівля по АДРЕСА_3 була побудована за час шлюбу та сторони несли спільні витрати.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, відповідно до положень ст.ст. 57, 60 СК України встановлений принцип презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України,відсутність такої згоди, надає право співвласнику майна оспорити правочин щодо розпорядження спільним майном, як вчиненій іншим із співвласників без відповідних повноважень.

Так ч.1 ст.21 та ч.1 ст.393 ЦК України надають право власнику на визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника.

Таким чином, діючим законодавством передбачено право співвласника на захист його порушеного права шляхом визнання недійсним як правочину, так і правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, у разі порушення ними прав співвласника.

З огляду на обставини виникнення права власності, суд приходить до висновку про поширення режиму спільної сумісної власності на новостворене майно, право власності на яке було оформлене на підставі рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р.

За таких обставин, оформлення рішенням Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р. права особистої приватної власності ОСОБА_2 на спільне сумісне майно подружжя, із об`єднанням новоствореного майна з раніше оформленим за ОСОБА_2 , без відповідної згоди ОСОБА_1 є таким, що суперечить приписам ст.ст. 57, 60 СК України, ст. 369 ЦК України.

У даному випадку,відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та достатніх у розумінні приписів ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на спростування презумпції поширення режиму спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно.

Крім того, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 визнав обставини, щодо участі позивачки у будівництві нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 , що на переконання суду, свідчить про порушене право позивачки, допущене при оформленні права приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно.

Також суд не приймає до уваги доводи позивачки щодо виникнення у неї права приватної власності на новостворене майно, оскільки за приписами ст.ст. 57, 60 СК України, позивачка перебуваючи у рівних правах зі своїм чоловіком, має такий же самий обов`язок щодо спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р. порушує права позивачки як співвласника майна, який не надав дозволу на зміну режиму свого спільного сумісного права власності на приватну власність відповідача ОСОБА_2 , а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 393, 369 ЦК України, ст.57, 60 СК України, суд, Пленумом ВСУ, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення - задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 79/32 від 21.04.2011 р., щодо оформлення права власності ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко