Єдиний унікальний номер 226/2303/20
Номер провадження 22-ц/804/657/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки адвоката Платонової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 листопада 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Клепки Л.І. в місті Мирнограді Донецької області, повне судове рішення складено 18 листопада 2020 року, в справі номер 226/2303/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2020року до Димитровського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Димитровського міського суду від 26.04.2016 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 06.04.2016 року до досягнення дітьми повноліття.

З травня 2019 року позивач отримує пенсію в розмірі 12523,69 грн, з якої також стягуються аліменти.

Розмір стягуваних з нього аліментів на трьох дітей становить 14656,50 грн на місяць, що значно перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на утримання трьох дітей.

Просив суд зменшити розмір аліментів до ? частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення цього позову до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 13 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, зокрема, неправильно витлумачено ст. 192 Сімейного Кодексу України.

В позовній заяві позивач просив зменшити розмір аліментів внаслідок покращення його матеріального стану.

Проте, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності доказів, які б свідчили про неналежний стан здоров`я позивача, оскільки стан здоров`я не є підставою позовних

вимог.

Суд першої інстанції необґрунтовано послався на відсутність доказів, які б вказували на неможливість сплати аліментів у раніше визначеному розмірі, та необхідність їх зменшення і обставин, які б мали істотне значення при вирішенні спору.

Вважає, що законодавець встановив, що 50 відсотків прожиткового мінімуму є достатнім для належного утримання дитини.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає апеляційну скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції - законним, справедливим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Покращення матеріального становища платника не є підставою для зменшення розміру аліментів, які він сплачує на утримання дітей.

Позивачем не наведене обставин, що мають істотне значення для зменшення аліментів, тому суд правомірно відмовив в задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Платонова О.М. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 5 лютого 2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 58).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившегося позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтв про народження сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5, 6, 7).

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 26.04.2016 року з позивача на користь відповідачки на утримання дітей стягнуто аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 06.04.2016 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 8).

З довідки ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 01.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 працює електрослюсарем підземним, заробітна плата за період з червня 2016 року по травень 2020 року складає 687497,67 грн, сплачені аліментів за цей період становлять 276788,60 грн (а.с. 10).

Відповідно до довідки Управління ПФУ в м. Димитрові Донецької області від 30.06.2020 року, ОСОБА_2 є отримувачем пенсії за віком, яка становить 12523,69 грн. щомісячно (а.с. 11).

З довідки про доходи від 22 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 працює в територіальному Центрі СО (НСП) м. Мирноград соціальним працівником, їй нарахована заробітна плата за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року в розмірі 41032,59 грн (а.с. 25).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які б вказували на неможливість сплати аліментів позивачем у раніше визначеному розмірі та необхідність їх зменшення.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Аналогічне роз`яснення міститься у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», в якому передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Тобто, закон надає право платнику аліментів або стягувачу звернутися до суду про зменшення або збільшення розміру аліментів, що визначені рішенням суду. Підставами для цього є зміна матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення стану їх здоров`я, а відповідно до статей 12, 81 ЦПК України сторони повинні довести суду наявність цих обставин, подавши відповідні докази.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 26.04.2016 року з позивача на користь відповідачки на утримання дітей стягнуто аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 06.04.2016 року до досягнення дітьми повноліття.

З довідки ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 01.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 працює електрослюсарем підземним, заробітна плата за період з червня 2016 року по травень 2020 року складає 687497,67 грн, сплачені аліментів за цей період становлять 276788,60 грн.

Відповідно до довідки Управління ПФУ в м. Димитрові Донецької області від 30.06.2020 року, ОСОБА_2 є отримувачем пенсії за віком, яка становить 12523,69 грн. щомісячно.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З системного аналізу наведених норм права та матеріалів справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, які б вказували на неможливість сплати аліментів у раніше визначеному розмірі та необхідність їх зменшення та, враховуючи встановлені обставини і положення сімейного законодавства, що регулюють питання обов`язків батьків утримувати дитину, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 16 лютого 2021 року.

Суддя: