Справа № 307/3974/19
Провадження № 2/307/459/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Юсип В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту земельної ділянки. В позовній заяві зазначив, що 20.02.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Лешко Н.Ф. в реєстрі за №4-339, щодо земельної ділянки, площею 0,2310 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за кадастровим номером - :04:005:0030, яка розташована в АДРЕСА_1 . Під час підготовки документів для реєстрації права власності на земельну ділянку позивач дізнався, що вона обтяжена земельним сервітутом. Вказана земельна ділянка належала батькові позивача на підставі рішення 10 сесії 5 скликання Тернівської сільської ради №295 від 16.04.2008 року. Згідно договору на встановлення земельного сервітуту від 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в управлінні Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області від 08.02.2010 року №66, укладеного між батьком позивача та ОСОБА_6 на землекористувача земельної ділянки ОСОБА_5 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено обмеження (сервітут) для проїзду до земельної ділянки ОСОБА_6 . Цей договір укладено на необмежений період. 8 лютого 2010 року на підставі зазначеного договору у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку внесено запис про державну реєстрацію сервітуту. 13 травня 2010 року батьку позивача на підставі зазначеного рішення видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №738125. У вказаному державному акті зазначено, що 0,0511 га земельної ділянки за кадастровим номером :04:005:0030 обмежена сервітутом від 08.02.2010 року №66. Сервітут встановлений для проїзду до земельної ділянки відповідача, площею 0,1397 га, яка розташована в с. Терново, урочище «В.Мочар». На думку позивача договір про встановлення земельного сервітуту від 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у Тячівському районі Закарпатської області від 08.02.2010 року за №66 батько позивача не укладав та не підписував. Позивач, заперечує, що в договорі в графі ОСОБА_5 проставлено підпис його батьком та стверджує, що підпис не схожий з підписом батька і, що батько нікого не уповноважував підписувати договір від свого імені. Вважає, що оскаржуваний договір не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей договір не був підписаний ОСОБА_5 та не відповідає його волі, що є достатньою підставою для визнання цього договору недійсним.

Просить суд визнати недійсним договір на встановлення земельного сервітуту земельної ділянки за кадастровим номером - :04:005:0030, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у Тячівському районі Закарпатської області від 08.02.2010 року за №66, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідачка ОСОБА_2 надіслала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач в обгрунтування своєї правової позиції зазначає, що вказаний договір сервітуту його батько ОСОБА_5 не укладав та не підписував, а тому вважає, що такий не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки не відповідав волі батька. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. У користуванні ОСОБА_5 , який являвся батьком її матері ОСОБА_7 (її дідом), а також батьком позивача ОСОБА_1 , знаходилась земельна ділянка, орієнтовною площею 0,25 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 , яку рішенням Тернівської сільської ради від 16.04.2008 року вирішено передати у власність. Позаду вказаної земельної ділянки, розташована земельна ділянка, яка перебувала у її користуванні, а після неї земельна ділянка, яка перебувала у користуванні її сестри ОСОБА_8 . При цьому, як до земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, так і до земельної ділянки, яка знаходилась у користуванні її сестри ОСОБА_9 , прохід та проїзд забезпечувався виключно через земельну ділянку їхнього діда ОСОБА_5 . Згодом, вони всі вирішили оформити право власності, кожен на земельну ділянку, яка знаходилась у нього в користуванні. Під час виготовлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, виникла необхідність документально засвідчити наявність права проїзду через земельну ділянку ОСОБА_5 з відображенням у правовстановлюючих документах параметрів вказаної земельної ділянки, оскільки відсутність такого унеможливлювала приватизацію кожним з них земельної ділянки. Відтак, з ініціативи дідуся ОСОБА_5 між ними було досягнуто умов користування відведеною ділянкою та укладено договір на встановлення земельного сервітуту від 21.12.2009 року. Разом з цим, звертаючись в суд з позовом про визнання договору на встановлення земельного сервітуту недійсним, позивачем не надано жодного доказу того, що вказаний договір не відповідав волі ОСОБА_5 . Натомість, після його укладення, ОСОБА_5 у 2010 році виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №738125, з встановленими оспорюваним договором обмеженнями, в якому схематично відображено проїзд через його земельну ділянку, а в подальшому 20.02.2012 року уклав нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки з врахуванням наявних обмежень на 0,0511 га (право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху) та за життя ніколи не оспорював встановлення сервітуту, що в сукупності свідчить про усвідомлення ним та його вільного волевиявлення взяття на себе певних обов`язків. Також, ОСОБА_1 не навів, які саме його права чи законні інтереси порушено укладенням колишнім власником земельної ділянки ОСОБА_5 договору на встановлення земельного сервітуту від 21.12.2009 року та в чому полягає таке порушення. При цьому, позивач ОСОБА_1 , укладаючи 20.02.2012 року договір дарування земельної ділянки, погодився прийняти в дар 0,2310 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування жило будинку з обмеженням, а саме правом проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (п.1, п.13 договору дарування), і таким чином погодився з встановленням сервітуту. Окрім цього, ОСОБА_1 проживає в смт .Тересва, а земельна ділянка, на яку встановлено сервітут, знаходиться в іншому населеному пункті - с. Терново, та фактично не використовується позивачем, а відтак встановлені на ній обмеження не створюють жодних незручностей позивачу. Наявність таких обставин свідчить про відсутність підстав звернення ОСОБА_1 в суд з позовом про визнання недійсним правочину, укладеного ОСОБА_5 . Крім цього, оспорюваний договір на встановлення земельного сервітуту укладено 21 грудня 2009 року, а позивач звернувся в суд з вказаним позовом через 10 років після його укладення - 20.12.2019 року, тобто поза межами строку позовної давності. Водночас, звернувшись в суд з позовом про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту, позивач вказував на те, що дізнався про обтяження земельної ділянки сервітутом під час підготовки документів для реєстрації права власності на земельну ділянку. Однак, такі доводи позивача є не обгрунтованими, оскільки укладаючи договір дарування земельної ділянки, який містив застереження про обмеження земельної ділянки (право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху), він фактично ознайомився з його змістом та погодився з такими умовами договору, а тому перебіг позовної давності у ОСОБА_1 як нового власника земельної ділянки, почався з 21 лютого 2012 року. Відтак строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 сплив, а тому підстав для визнання договору на встановлення земельного сервітуту не має. Крім цього, позивач ОСОБА_1 в листопаді 2017 року вже звертався з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування договору на встановлення земельного сервітуту, однак у задоволенні позову судом було відмовлено через його безпідставність. За таких обставин, звернення ОСОБА_1 в суд з даним позовом про визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту, є нічим іншим як безпідставним намаганням позивача позбавити її законного доступу до належної їй земельної ділянки. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.85-86).

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на відзив на позовну заяву та просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відділу у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській областів судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням десятої сесії п`ятого скликання Тернівсько сільської ради від 16.04.2008 року №295 стверджується, що ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с.5).

Згідно договору дарування від 20 лютого 2012 року, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом Тячівського районної державної нотаріальної контори Лешко Н.Ф. в реєстрі за №4-339 ОСОБА_5 подарував позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер - :04:005:0030, площею 0,2310 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.3-4).

Згідно договору на встановлення земельного сервітуту від 21 грудня 2009 року, зареєстрованого в Управлінні Держкомзем у Тячівському районі 08.02.2010 року за №66, укладеного між ОСОБА_5 і землекористувачем сусідньої земельної ділянки ОСОБА_12 , який укладений на необмежений період, на землекористувача земельної ділянки ОСОБА_5 , яка знаходиться в АДРЕСА_1 встановлено обмеження (сервітут) для проїзду до земельної ділянки ОСОБА_13 (а.с.6-7).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №738125 від 13.05.2010 року ОСОБА_5 зазначений власником земельної ділянки, площею 0,2310 га. в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки - :04:005:0030, який обмежений сервітутом від 08.02.2010 року за №66 на земельну ділянку, площею 0,0511 га. (а.с.8-10).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №738143 від 17.05.2010 року відповідачці ОСОБА_6 належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,1397 га. в АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, який обмежений сервітутом від 11.12.2010 року за №318 на земельну ділянку, площею 0,0314 га. (а.с.84).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним.

За змістом ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу.

За приписами ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст..203 ЦК закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що спірний договір на встановлення земельного сервітуту, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 підлягає визнанню недійсним, з тих підстав, що ОСОБА_5 договір не підписував та волевиявлення не відповідало його волі.

Зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що договір на встановлення земельного сервітуту від 21.09.2009 року підписувався ОСОБА_5 і землекористувачем сусідньої земельної ділянки ОСОБА_12 , при цьому сторони договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору на встановлення земельного сервітуту,

Доводи позивача щодо не підписання його батьком ОСОБА_5 спірного договору на встановлення земельного сервітуту від 21.12.2009 року та відсутності в ОСОБА_5 на момент укладення договору волевиявлення, суд вважає безпідставними, оскільки в судовому засіданні доводи позивача жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачем та його представником в судовому засіданні не доведено факту порушення права позивача при складанні спірного договору на встановлення земельного сервітуту від 21.12.2009 року, підстав для визнання недійсним вказаного договору не має, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту земельної ділянкислід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.5, 12, 81, 200, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.98, 100, 101 ЗК України, ст.ст.15, 16, 203 ч.1, 215, 627, 628, 638 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту земельної ділянки, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_3 , України.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка та мешканка АДРЕСА_4 , України.

Третя особа Відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, адреса: м. Тячів, вул.. Армійська, 2, Закарпатської області.

Третя особа ОСОБА_3 , мешканка АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 8 лютого 2021 року.

Головуючий: В.І. Бобрушко