Провадження № 2/522/701/21
10 червня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси, у складі :
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участі секретаря судового засідання - Звонецької І.М.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Броварського районного округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає задоволенню, -
24 листопада 2020 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Броварського районного округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає задоволенню.
08 січня 2020 року по справі відкрито провадження, призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
11 березня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання призначене на 10 червня 2021 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання сповіщенні належним чином.
Ухвала про відкриття провадження та витребування копії виконавчого напису та копія позовної заяви направлялися на адресу Приватного нотаріуса Колейчик В.В., однак поштове повідомлення повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. вчинено виконавчий напис №1204, від 07 лютого 2020 року про стягнення з позивача заборгованості в розмірі 10300,50 грн.

Про даний виконавчий напис позивач дізнався після того, як з його заробітної плати почали стягувати звернення на основі постанови від 13 березня 2020 року, яке було винесено приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л.

Проте, а ні позивачем, а ні відповідачем вказаний виконавчий напис та документи, які стали підставою його виникнення суду не надано, позбавивши суд таким чином можливості надання належної оцінки даного доказу й перевірки його законності.

Відповідно до положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно п. 1.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку встановлюється Кабінетом міністрів України.

Пунктом 3.1. глави 16 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно п. 3.2. глави 16 Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, що передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підстав виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172, такими документами є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставне майно.

Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріального посвідченої угоди;

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення зобов`язання.

Так, відповідно до імперативних норм ст. 88 Закону України «Про нотаріат», пунктів 1.2, 3.1, 3.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., та пункту «б» ч. 2 п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи є достатніми та безумовно підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, які не потребують доказування.

При цьому ознакою безспірності вимоги стягувача є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу повинні бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги кредитора про усунення порушень основного зобов`язання з підписом боржника про її отримання.

Крім того, документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинного бухгалтерського обліку, оформленні відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також Інструкції про касові операції в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 р. № 174.

В матеріалах справи відсутній також документ, який міг би відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог, які б містили в розрахунку підписи позичальника про визнання ним розміру заборгованості, чим було б дотримано вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Позивач вказує що заборгованість яка стягується не є безспірною, проте до позовної заяви доказів, які б підтвердили дане твердження не додано. Також з відповідним клопотанням про забезпечення доказів, позивач до суду не звертався, а суд не може виходити за межі доказування та здійснювати самостійний збір доказів.

Отже, зважаючи на відсутність виконавчого напису, вважати цей документ, таким, що тягне будь-які правові наслідки (в даному випадку вчинення виконавчого напису) не вважається можливим, як і вирішити питання про його визнання протиправним.

Відтак, позивач не навів жодного переконливого доказу в обґрунтування своїх позовних вимог, в тому числі про те, що заборгованість не є безспірною.

Суд не може прийняти рішення за відсутності безпосередньо оскаржуваного документа та неможливості надати йому оцінку.

Згідно правової доктрини, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясування питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому необхідно зазначити, що відповідно діючого цивільно-процесуального законодавства ( ч.7 ст. 81 ЦПК України) суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. З обгрунтованим клопотанням про витребування доказів позивач до суду не звертався.

Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Броварського районного округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає задоволенню - відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлено 22.06.2021 року.

Суддя А.В. Науменко

10.06.21