Справа № 579/916/19
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2021 року Кролевецький районний суд Сумської області

у складі: судді - Моргуна О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Сергієнко Ж.М.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кролевець справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 30.07.2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно з яким позивач надав відповідачу позику в розмірі 250 000 грн., за умови повернення ОСОБА_2 в строк до 30.07.2016 року. Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконав позику не повернув, на зв`язок не виходить, за місцем реєстрації та проживання не з`являється.

Позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 30 липня 2015 року в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень, 95834 грн. 10 коп. втрати від інфляції за період з 31 липня 2016 року по 30 квітня 2019 року та 3 % річних від простроченого боргу за період з 31 липня 2016 року по 27 травня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подавав.

Позивач в судове засідання з`явився, позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання з`явився, проти позову повністю заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що позику не отримував, а позивач не мав таких грошей для позики .

Суд, заслухавши вступне слово сторін та їх додаткові пояснення, дослідивши наявні в справі докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено у письмовій формі нотаріально посвідчений Договір позики від 30 липня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 надано позику в розмірі 250 000 грн., за умови повернення відповідачем в строк до 30.07.2016 року, що підтверджується умовами договору (а.с.13).

Вказаний договір є дійсним, що підтверджується рішенням Кролевецького районного суду від 12 березня 2020 року (а.с.82-84).

За змістом позову, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконав гроші не повернув, на зв`язок не виходить, за місцем реєстрації та проживання не з`являється.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав , однак підтвердив факт укладення договору позики , його підписання та нотаріального посвідчення 30 липня 2015 року , відповідно до якого йому надано позику в розмірі 250 000 грн. Підтвердив, що кошти, зазначені в договорі не повертав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідач оспорював Договір позики, укладений із ОСОБА_1 , однак згідно з рішенням суду договір не визнано не дійсним. (а.с.82-84).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Кролевецького районного суду від 12 березня 2020 року відмовлено повністю в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину нікчемним.

За змістом рішення Кролевецького районного суду від 12 березня 2020 року судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики від 30 липня 2015 року. За змістом наданого позивачем доказу договору від 30 липня 2015 року грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником в розмірі 250 000 грн. (а.с.82-84).

За змістом вказаного договору (п.1) позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає у власність позичальникові ( ОСОБА_2 ) грошові кошти в сумі 250000 грн., а позичальник зобов`язується повернути (сплатити) позикодавцю таку ж суму грошових коштів, в строки та на умовах, визначених цим договором. Згідно п.2 вказаного договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником при підписанні цього договору в розмірі 250000 гривень 00 копійок.

Нотаріусом встановлено дійсні наміри кожної із сторін шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину (п.12).

Відповідно до п.13 договору цей договір прочитано сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам. Сторони повідомляють, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, зміст цього договору повністю відповідає їхнім дійсним намірам, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до п.15 договору гроші, які передаються ОСОБА_1 , є його особистою приватною власністю.

Проаналізувавши зміст договору позики від 30 липня 2015 року, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики від 30 липня 2015 року. За змістом наданого позивачем доказу договору від 30 липня 2015 року грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником при підписанні договору в розмірі 250000 гривень 00 копійок.

Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за Договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень. Тобто, відповідно до вимог ст.ст.12, 13 ЦПК України - відповідач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78 - 80 ЦПК України, зазначені ним обставини.

Відповідач не надав доказів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень про те, що грошові кошти, зазначені в договорі від 30 липня 2015 року йому не позичались, та не надано доказів про те , що позивач не мав таких грошей для позики .

Пояснення позивача та зміст п.п. 1, 2, 12, 13, 15 договору від 30 липня 2015 року спростовують твердження відповідача.

Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Позивач просив стягнути борг за позикою в сумі 250 000 гривень, втрати від інфляції за період з 31 липня 2016 року по 30 квітня 2019 року та 3 % річних від простроченого боргу за період з 31 липня 2016 року по 27 травня 2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 16 ч. 2 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом встановленим законом.

Виходячи з вимог ст. 41 Конституції України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 30 липня 2015 року.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому на підставі викладеного суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме підлягає стягненню з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 30 липня 2015 року в розмірі 250 000 грн.

Суд ухвалює рішення про стягнення грошової суми в національній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за Договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Відповідно до ч.2 ст.536, ч. 1 ст.1048 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначене сторони обумовили і п. 7 Договору позики від 30 липня 2015 року.

Позивач за змістом позовних вимог просить стягнути втрати від інфляції за період з 31 липня 2016 року по 30 квітня 2019 року та 3 % річних від простроченого боргу за період з 31 липня 2016 року по 27 травня 2019 року.

Борг за двором позики становить 250 000 грн. кількість днів прострочення - 1030.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 31 липня 2016 року по 27 травня 2019 року 3 % річних від простроченого боргу в сумі 21164 грн.

Втрати від інфляції за період з липня 2016 року по квітень 2019 року. Кількість днів прострочення 1003.

Місяць року за період розрахунку

Індекс інфляції, %

серпень місяць 2016

99.7

вересень місяць 2016

101.8

жовтень місяць 2016

102.8

листопад місяць 2016

101.8

грудень місяць 2016

100.9

січень місяць 2017

101.1

лютий місяць 2017

101.0

березень місяць 2017

101.8

квітень місяць 2017

100.9

травень місяць 2017

101.3

червень місяць 2017

101.6

липень місяць 2017

100.2

серпень місяць 2017

99.9

вересень місяць 2017

102.0

жовтень місяць 2017

101.2

листопад місяць 2017

100.9

грудень місяць 2017

101.0

січень місяць 2018

101.5

лютий місяць 2018

100.9

березень місяць 2018

101.1

квітень місяць 2018

100.8

травень місяць 2018

100.0

червень місяць 2018

100.0

липень місяць 2018

99.3

серпень місяць 2018

100.0

вересень місяць 2018

101.9

жовтень місяць 2018

101.7

листопад місяць 2018

101.4

грудень місяць 2018

100.8

січень місяць 2019

101.0

лютий місяць 2019

100.5

березень місяць 2019

100.9

квітень місяць 2019

101.0

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 95834 грн. 10 коп. втрат від інфляції за період з липня 2016 року по квітень 2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом договору від 30 липня 2015 року кінцевий термін повернення позики до 30 липня 2016 року.

Позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав 27 травня 2019 року . Строк на звернення до суду з позовом позивачем не порушений.

Мотиви, на які посилається відповідач у своїх поясненнях в судовому засіданні як на підставу відмови у позові, є необґрунтовані та не заслуговують на увагу суду.

Судом не встановлено підстав для відмови у задоволенні позову.

З огляду на викладене, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню в дохід держави з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2901 грн. 58 коп. та на користь позивача 768 грн. 40 коп. судові витрати, сплачені при подачі позовної заяви .

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 612, 1046, 1047,1049, 1212 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76, 81,82, 141, 247, 265, 268 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 30 липня 2015 року в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень, 95834 грн. 10 коп. втрати від інфляції за період з липня 2016 року по квітень 2019 року та 3 % річних від простроченого боргу в сумі 21164 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 2901 грн. 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Кролевецький районний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 22 лютого 2021 року.

Суддя О. В. Моргун