Справа № 496/2842/21
Провадження № 2-з/496/5/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви до суду -

В С Т А Н О В И В :

До Біляївського районного суду Одеської області звернулася ОСОБА_1 з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви в суд, в якій просить: 1) вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку; 2) вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1 ) та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, а саме, реєстрації місця проживання будь-яких осіб, продаж, обмін, передача у заставу чи іншим шляхом розпоряджатись: будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи вказану заяву про забезпечення позову заявник посилається на те, що остання має намір звернутися до ОСОБА_2 з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та визнання права на частку в спільному майні подружжя. 19 травня 2021 року заявник, керуючись ст. 71 Закону України «Про нотаріат», звернулась до Приморської державної нотаріальної контори в м. Одеса, з метою продовження оформлення документів по спадщині, із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, зокрема 1/2 частку земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 . 10 червня 2021 року отримала лист Приморської державної нотаріальної контори в м. Одеса, щодо неможливості видати свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. Проте ОСОБА_3 заявниця не може надати оригінали правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, оскільки, титульним власником майна був її померлий чоловік ОСОБА_4 , а право власності ОСОБА_1 , як іншого співвласника майна не підтверджене документально та не зареєстроване. Оригінали правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно (що є спільною сумісною власністю), були оформлені на ім`я померлого чоловіка ОСОБА_4 , та весь час знаходились у нього, проте на сьогоднішній день ОСОБА_1 , не знає де знаходяться вказані оригінали документів. Із виниклою проблемою в оформленні права власності на частку у спільному майні подружжя, зокрема 1/2 частку земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 звернулась до адвоката. 17 червня 2021 року заявниця дізналась, із отриманої адвокатом довідки з Державного реєстру речових прав, що вказане нерухоме майно було подаровано її чоловіком ОСОБА_4 на ім`я свого батька ОСОБА_2 , ще у 2009 році. Так, відповідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Власником зазначеної нерухомості зазначено ОСОБА_2 . Як підставу виникнення права власності зазначено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Павлишиним В.Я. 10 лютого 2009 року за реєстровим №204. Укладення договору дарування ОСОБА_4 , без згоди дружини ОСОБА_1 , свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Договір дарування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Крім того, у період з 2007 року та на час підписання договору дарування чоловік заявниці був тяжко хворою людиною, приймав терапію проти віл-снід та гепатита С, туберкульозу, а також приймав наркотичні засоби, тому не міг у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, чим і скористався ОСОБА_2 . На момент підписання договору дарування, волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало його волі, так - як він був в депресивному стані з психічними розладами після прийняття ліків та наркотичних засобів. Крім того, укладення у 2009 році договору дарування суперечило інтересам ОСОБА_5 , який є сином Дарувальника та був на той час малолітнім. Крім того, відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення зазначеного правочину є підставою для визнання такого договору дарування недійсним. У зв`язку з викладеним заявниця звернулася до суду з вказаною заявою.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України суд розглядає заяву про забезпечення позову, без виклику осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

В заяві про забезпечення позову заявник вказує на те, що її померлий чоловік ОСОБА_4 здійснив відчуження спільного майна, а саме земельної ділянки та житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

Тобто вказане нерухоме майно перейшло у власність до відповідача.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження їх доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заявником не зазначено, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому.

Також, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання такого майна за час спільного проживання. У матеріалах справи також відсутні документи, підтверджуючі джерело та час придбання вказаного майна.

Крім того, в описовій частині заяви заявник зазначає, що у період з 2007 року та на час підписання договору дарування чоловік заявниці був тяжко хворою людиною, приймав терапію проти віл-снід та гепатита С, туберкульозу, а також приймав наркотичні засоби, тому не міг у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Однак до матеріалів справи не надано жодних доказів, які б підтверджували викладені обставини.

Суд вважає, що доводи заявника ґрунтуються виключно на припущенні, при цьому ризик невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову недоведений.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Наявність ризику вчинення будь-якою особою дій, які в подальшому зможуть призвести до неможливості виконання відповідного судового рішення, має бути не ілюзорним, а підтверджуватись доказами, які б давали сторонньому незалежному спостерігачу зробити висновок про реальність такого ризику.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення вимоги чи позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Заявниця у заяві посилається на підстави, які можливо розглядати в рамках позовної заяви про визнання договору дарування недійсним, однак заявницею не зазначено жодного доказу на доведення заявлених нею вимог щодо забезпечення позову до подачі позовної заяви в суд.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявниця належним чином не обґрунтувала підстави забезпечення позову, не надала суду жодного доказу того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вищевказане майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, що відповідач після того, як дізнається про подачу позовної заяви буде мати намір відчужити вказане майно. З метою недопущення порушення прав інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити, роз`яснивши заявниці, що вона не позбавляється права звернутись із заявою про забезпечення позову в будь який час протягом розгляду справи у суді.

Керуючись ст. ст.150-153, 187, 274, ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви в суд відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали.

Повний текст ухвали складено 30 червня 2021 року.

Суддя О.П. Галич