Справа № 131/503/21
Провадження № 2/131/396/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2021 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Балтака Д.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження без фіксації процесуальної дії технічними засобами в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановив:

У травня 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 із зазначеним позовом, у якому вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок розташований за адресою: по АДРЕСА_1 , даний житловий будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2020 р. В належному ОСОБА_1 житловому будинку залишився зареєстрованим син колишніх власників ОСОБА_2 , який із 2017 р. по даний час проживає та працює за кордоном, а тому не проживає у вказаному будинку більше року не сплачує комунальні послуги та не бере участі у в утриманні будинку. У зв`язку із зазначеним позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном та позбавляє можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 24 травня 2021 р. справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явивсь, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує, щодо задоволення позову.

За таких обставин, суд згідно змісту частини 4 статті 200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі рішення, яким позов задовольнити з наступних мотивів.

Судом установлено, що ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі- продажу від 17 червня 2020 р. посвідченим приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюком Т.Є. зареєстрований у реєстрі за № 770 (а.с. 9-10), вказане також підтверджується копією витягу про реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 212921307 від 17.06.2020 р. (а.с.11).

Відповідно до довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщення осіб № 238 від 13 травня 2021 року виданої виконавчим комітетом Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області (а.с.12) за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який згідно акту обстеження на предмет проживання від 22.03.2021 р. за місцем реєстрації не проживає, а з 2017 р. проживає у Республіці Польща.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Змістом статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Змістом частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинку (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Змістом частини 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Отже, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Аналогічний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 р. у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18), від 09 жовтня 2019 р. у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-2952 0св18) та від 09 жовтня 2019 р. у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18).

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право відповідача, який не є власникам житлового будинку АДРЕСА_1 , на користування даним об`єктом нерухомого майна було похідним від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.

Оскільки позивач є новим власником житлового будинку, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ньому відповідача, а останній вселилися та проживав у даному будинку зі згоди колишнього власника, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

Крім того, при ухвалені рішення у даній цивільній справі, з урахуванням поданої відповідачем заяви про визнання позову, суд враховує частину 4 статті 206 ЦПК України, згідно змісту якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, в тому рахунку про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином, з урахуванням того, що реєстрація місця проживання відповідача у житловому будинку, який належить позивачеві, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, суд вважає можливим визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності до змісту частини 1 статті 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 317, 319, 328, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення через Іллінецький районний суд Вінницької області.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2

Суддя: