Справа № 219/9499/20
Провадження № 2/219/537/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Лапченко О.М.,

за участі секретаря Азямової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частини автомобіля, -

в с т а н о в и в:

представник позивача - адвокат Гуревич Р.Г. звернувся до суду з позовом, згідно якого просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість Ѕ частини автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOО, реєстраційний номер НОМЕР_1 (попередній реєстраційний номер НОМЕР_2 ) в сумі 32 926 гр. 65 коп. та судовий збір в сумі 840 гр. 80 коп.

В обґрунтування позову вказує, що з 12.08.2006 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , шлюб був розірваний на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.01.2019 року. Після відкриття провадження у справі позивач уклала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». В період шлюбу сторони придбали у власність автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOО, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а тому вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Після припинення шлюбних відносин з позивачем відповідач самостійно, на власний розсуд, у своїх особистих інтересах та без згоди позивача розпорядився вказаним автомобілем, продав його, після чого на даному автомобілі була проведена заміна реєстраційного номера та на теперішній час цей автомобіль має реєстраційний номер НОМЕР_1 . За таких обставин позивач вважає за необхідне реалізувати своє право на одержання від відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частки спірного автомобіля. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22.05.2019 року спірний автомобіль було продано відповідачем за 65 853 гр. 30 коп., у зв`язку з чим, вартість Ѕ частки цього автомобіля дорівнює 32 926 гр. 65 коп., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2020 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та визначено дату і час проведення підготовчого засідання

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день і час розгляду справи належним чином були повідомлені. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на позовних вимогах з урахуванням наданих уточнень позовної заяви наполягають в повному обсязі та просять їх задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день і час розгляду справи належним чином був повідомлений, від нього надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, просить взяти до уваги його заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву від 15.12.2020 року.

У визначений судом строк відповідачем ОСОБА_2 подано відзив, в якому відповідач заперечує проти вимог позивача, вважає позовну заяву необґрунтованою, безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на наступне. Вказує, що позивач у своїй позовній заяві просить стягнути вартість Ѕ частки автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOО, реєстраційний номер НОМЕР_1 (попередній реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та судовий збір. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Відповідно до частини 4 та 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки він не надавав згоди на грошову компенсацію за частку автомобіля та у чинному законодавстві України відсутній спосіб захисту, за яким суд може зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошові кошти за належну їй частку автомобіля, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Звернув увагу суду, що позивач не вносила грошову суму на депозитний рахунок суду для компенсації.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2006 року, який було розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.01.2019 року (справа № 219/13105/18) (а.с.7, 8).

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 12 березня 2021 року зареєстрували шлюб, після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.74).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

При визначенні обсягу спільно нажитого подружжям рухомого майна суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).

Як вбачається з матеріалів справи автомобіль ЗАЗ-DAEWOО модель Т13110, 2006 року випуску, колір жовтий, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , з 12.11.2013 року зареєстрований на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією Територіального сервісного центру МВС № 1442 від 10 лютого 2021 року, № 31/5-1442-296 (а.с.64).

Сторони підтвердили та не оспорювали, що вказаний автомобіль був придбаний під час перебування в шлюбі та за спільні кошти подружжя. Отже, зазначений автомобіль є спільним майном подружжя.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. У постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18) Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 1442/2019/1476963 від 22 травня 2019 року відповідач ОСОБА_2 продав автомобіль ЗАЗ-DAEWOО модель Т13110, 2006 року випуску, колір жовтий, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_7 (а.с.66).

Згідно п. 3.1 Договору купівлі-продажу ціна автомобіля склала 65 853 гр. 30 коп.

Вказаний автомобіль 22.05.2019 року був зареєстрований на нового власника ОСОБА_7 , що підтверджується повідомленням ТСЦ МВС № 1442 від 10 лютого 2021 року (а.с.64-65).

Оскільки відповідач ОСОБА_2 розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача ОСОБА_1 , то остання має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості автомобіля, суд виходить з наступного.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові від 03 жовтня 2018 року, прийнятою в справі № 127/7029/15-ц, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

За правилами ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Cудом встановлено, що спірний автомобіль згідно зі ст.60 СК України вважається спільним сумісним майном подружжя.

Позивач не надала суду належних і допустимих доказів ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом чи подібного за якостями автомобіля.

Водночас суд установив, що відповідач відчужив спірний автомобіль за ціною 65 853 гр. 30 коп., про що зазначено у договорі купівлі - продажу від 22.05.2019 року.

Сторони не ставлять під сумнів правомірність даного правочину.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач здійснив відчуження спірного автомобілю, який є спільною сумісною власністю подружжя і цінним майном, без письмової згоди позивача, на даний час автомобіль перебуває у власності іншої особи, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частки вартості, за яку цей автомобіль був відчужений відповідачем 22.05.2019 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем в ході розгляду справи не спростовано ціну вартості автомобіля, яку зазначено позивачем, виходячи з вартості, визначеної в договорі купівлі-пролажу, та будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості автомобіля суду з боку відповідача надано не було. Клопотань про призначення по справі судової авто-товарознавчої експертизи на предмет визначення ринкової вартості спірного автомобіля сторони не заявляли.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 1442/2019/1476963 від 22 травня 2019 року відповідач ОСОБА_2 продав автомобіль ЗАЗ-DAEWOО модель Т13110, 2006 року випуску, колір жовтий, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за 65 853 гр. 30 коп., а тому суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та стягує з відповідача на її користь 32 926 гр. 65 коп.

Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України на користь позивача судовий збір в сумі 840 гр. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 364, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 69, 70 СК України, ст.ст. 2, 4, 13, 76, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частини автомобіля - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_5 ) вартість 1/2 частини автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOО модель Т13110, реєстраційний номер НОМЕР_1 (попередній реєстраційний номер НОМЕР_2 ), в сумі 32 926 грн. 65 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_5 ) витрати по оплаті судового збору в сумі 840 гр. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М. Лапченко

29.06.2021