Справа № 495/8770/19
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

24 червня 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовом ОСОБА_1 до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району, третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєва Тетяна Михайлівна про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району, третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєва Тетяна Михайлівна про визнання права власності на спадкове майно.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як зазначає позивачка, зі спадкодавцем вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2012 року по день смерті ОСОБА_2 . Звернувшись до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвої Тетяни Михайлівни з заявою про отримання свідоцтва на право на спадщину позивачка отримала відмову та їй було роз`яснено, що вона може бути визнана спадкоємцем четвертої черги після смерті померлого ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови встановлення судом факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Тому вона звертається до суду з позовними вимогами, згідно яких просить визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, прийняти до уваги раніше наданий на адресу суду відзив, згідно якого згідно запису в погосподарській книзі за 2016-2020 роки позивачка ОСОБА_1 за адресою, де мешкав спадкодавець ніколи не мешкала, відомостей щодо спільного проживання позивачки з померлим ОСОБА_2 у відповідача немає.

В судове засідання приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєва Тетяна Михайлівна не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, наявні докази та пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 30.01.2018 року Виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №9.

Згідно повідомлення Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області №16-1092-18вих позивачці ОСОБА_1 було надано дозвіл на видачу трупу покійного ОСОБА_2 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105254065 від 27.11.2017 року померлому ОСОБА_2 за життя належала земельна ділянка, кадастровий номер: :02:002:0451, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВКА №031673 від 29.10.2007 року, померлому ОСОБА_2 за життя належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також за життя відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА№358970, померлому ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 0,92 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_3 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №935595, за життя померлому ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 1,81 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масиви № НОМЕР_4 ; 4, ділянки № НОМЕР_5 ; НОМЕР_6 .

Звернувшись до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвої Тетяни Михайлівни з заявою про отримання свідоцтва на право на спадщину позивачка ОСОБА_1 отримала відмову №745/01-16 від 17.12.2018 року та їй було роз`яснено, що вона може бути визнана спадкоємцем четвертої черги після смерті померлого ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови встановлення судом факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до повідомлення завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори №3512/01-16 від 19.11.2019 року, згідно Спадкового реєстру спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 не заводилась.

Згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку за адресою: АДРЕСА_1 , до списку членів домогосподарства, окрім спадкодавця, належать: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно наявних в матеріалах справи заяв свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , позивачка ОСОБА_1 проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 та вела з ним спільне господарство.

Відповідно до повідомлення Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №1662/60-20 від 14.05.2021 року, у відділі наявний актовий запис про шлюб №45 від 08.12.2001 року, складений виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 (відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб відсутня).

Отже, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в період з 2012 року по дату смерті спадкодавець ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 .

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців).

Згідно зі cт. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до cт. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):

- перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той із подружжя, який його пережив, та батьки;

- друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

- третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

- четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

- п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом".

Одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року по справі №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності Сімейним кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному жилому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, у зазначеній справі підлягають встановленню, як факт проживання позивачки однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років.

Проте, позивачкою ОСОБА_1 не надано до суду достатніх і належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позовних вимог, що є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України), зокрема на підтвердження спільного проживання та тривалості спільного проживання зі спадкодавцем.

Оцінивши представлені докази, суд зауважує, що самих показань свідків для встановлення вищевказаного факту недостатньо, ці показання повинні прийматися судом у сукупності з іншими письмовими доказами по справі та узгоджуватися з ними.

Натомість, спадкодавець ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, доказів та заперечень протилежного стороною позивачки до суду не надано.

Відповідно до положень ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Як передбачено нормами ст. 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Нормами діючого законодавства України, зокрема нормами ч.1 ст. 27 СК України передбачено, що державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Згідно ч.1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, враховуючи, що згідно відомостей з погосподарської книги з спадкодавцем були зареєстровані інші особи, спадкодавець перебував з 08.12.2001 року в зареєстрованому шлюбі з іншою особою, відомості про розірвання цього шлюбу в актовому записі відсутні, належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем позивачкою до суду не надано, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачки щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний суд у Постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та,що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Згідно ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за нею.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 25, 36 СК України, ст.ст. 1223, 1258, 1264 ЦК України, ст.ст. 12,13,76-81, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району, третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєва Тетяна Михайлівна про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя