Справа № 495/7914/14-ц
№ провадження 2/495/162/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 лютого 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

справа № 495/7914/14-ц,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Білгород Дністровському Одеської області цивільну справу за позовною заявою Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. про визнання договору недійсним,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

23.10.2014 року Приватне підприємство «Ніка-2», звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, просить суд: поновити строк на звернення до суду з відповідним позовом; стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «Ніка-2»: заборгованість за договором оренди від 24.04.2008 року у сумі 120 000 грн.; заборгованість за реалізовані путівки на суму 1 027 150 грн.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 24.04.2008 року між сторонами було укладено Договір оренди частини комплексу будівель та споруд.

Між тим, починаючи з 2009 року відповідач не проводив оплату орендної плати.

Крім того, у 2008 році сторони дійшли усної домовленості, згідно якої відповідач зобов`язався бути представником позивача на території Російської Федерації з розповсюдження путівок на відпочинок на базі відпочинку «Ніка-2», що належить позивачу на користь останнього.

На протязі 2008-2012 років відповідачем здійснювалась реалізація путівок, але кошти на користь позивача не надходили.

Невиконання відповідачем зобов`язань по укладеному договору та усної домовленості зумовило звернення ПП «Ніка-2» до суду із відповідним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2014 року, позовну заяву Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Поновлено Приватному підприємству «Ніка-2» строк на звернення до суду з позовною заявою ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Ніка-2» ():- заборгованість за договором оренди № 1135 від 24.04.2008 року в розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень;- заборгованість за реалізовані путівки в розмірі 1 027 150 (один мільйон двадцять сім тисяч сто п`ятдесят) гривень;- сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривні.

10.02.2015 року апеляційним судом Одеської області було винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу ПП «Ніка-2» відхилено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2014 року залишено без змін.

Однак, 06.04.2016 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлена ухвала , якою касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 03.12.2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

14.06.2016 року від ОСОБА_1 до суду надійшла зустрічна позовна заява до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. про визнання договору недійсним.

В судовому засіданні, що відбулось 14.06.2016 року, суд в порядку п.5 ст. 209 ЦПК /в редакції чинній на момент її ухвалення / задовольнив клопотання ОСОБА_1 про прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. про визнання договору недійсним та його об`єднання з первісним Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Так, у зустрічному позові ОСОБА_1 з посиланням на виниклі між сторонами усні домовленості щодо прийняття дольової участі у курортно-готельному бізнесі ПП «Ніка-2», стверджував про передачу директору ПП «Ніка-2» ОСОБА_5 грошових коштів в іноземній валюті у розмірі 330 000 доларів США на користь ПП «Ніка 2»,що перевищувало суму домовленостей на 30 000 доларів США.

Разом з тим, вказав, що кошти вкладались у будівництво нового готельного корпусу на території бази відпочинку ПП «Ніка-2» з метою передачі у власність позивача 1/2 частини новозбудованого готельного корпусу.

За ствердженням ОСОБА_1 в квітні 2007 року зазначений готельний корпус було побудовано, але подружжя ОСОБА_6 просило його почекати до введення готельного корпусу в експлуатацію та запропонували підписати замість договору відчуження договір оренди, посилаючись на тимчасові труднощі в переоформленні права власності та запевнили позивача про формальний і фіктивний характер договору оренди, а також про необхідність його укладання для усунення труднощів в переоформленні права власності на зазначену 1/2 частину готельного корпусу «1Е» на гр. РФ ОСОБА_1 .

Таким чином, вважає договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року фіктивним правочином, вчиненим без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним.

Вказує, що частина комплексу будівель і споруд не була передана орендодавцем орендарю у встановлені строки, ОСОБА_1 в жодному випадку не експлуатував частину комплексу будівель і споруд, а тому не сплачував орендну плату/ жодного авансу не вносив/, комунальні послуги, рахунки за користування телефонним зв`язком, та не страхував свою відповідальність.

ПП «Ніка-2» будучи орендарем за договором оренди фактично самостійно здійснювало експлуатацію частини комплексу будівель та споруд.

Оскільки ОСОБА_1 не мав наміру орендувати частину комплексу будівель і споруд відповідачем не надано заяву ОСОБА_1 до ПП «Ніка-2» про бажання орендувати вказаний комплекс будівель і споруд.

Вказував на недійсності правочину і з підстав того, що він складений за письмовою згодою лише чоловіка представника орендодавця, в той час як учасниками ПП «Ніка-2» є три особи.

З урахуванням усього вищенаведеного просив договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року визнати недійсним.

У своїх письмових запереченнях від 12.07.2016 року представник позивача за основним позовом, вказав, що приєднана первісним відповідачем розписка свідчить тільки про намір сторін щодо кредитних відносин, а не внесення коштів на користь ПП «Ніка-2», що загалом виключає існування останніх.

За твердженнями ПП «Ніка-2», в 2008 році ОСОБА_1 у зв`язку із самоусуненням від кредитних відносин та фактичного введення ПП «Ніка-2» в скрутне становище, запропонував в якості компенсації укласти договір оренди, а також забезпечити реалізацію путівок ПП «Ніка-2» на території РФ.

ПП «Ніка-2» вважає, що договір оренди укладався у відповідності до ст. ст. 6, 627, 628, 759-786 ЦК України, відповідно до чого сторони узгодили свої правовідносини в об`ємі визначеному законодавством України.

Вказує, що первісний відповідач наполягає на фіктивності правочину, при цьому не наводить доказів відсутності наміру створення правових наслідків, а більше того фактично приступає до використання орендованого майна та надає послуги з відпочинку зацікавленим особам.

В матеріалах справи містяться путівки, що були реалізовані ОСОБА_1 на території РФ, при цьому останній не надає жодних заперечень, що вони реалізовувались останнім та ним були отримані.

Форма путівок реалізованих первісним відповідачем на території РФ не передбачала умови отримання коштів ОСОБА_1 за їх реалізацію, а тільки їх розповсюдження.

За вказаних обставин, просив відмовити у зустрічному позові ОСОБА_1 повністю.

28 вересня 2016 року від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності, оскільки позивач у своїх позовних вимогах просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором оренди від 24 квітня 2008 року, який був розірваний у 2012 році.

Жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності ПП "Ніка-2" не надав, тому просить суд відмовити позивачу у позові про стягнення заборгованості.

13 червня 2018 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи вказана справа розподілена до провадження судді Прийомової О.Ю. /т. 3 л.с. 51/

05 серпня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по справі було поновлено та призначено її підготовчий розгляд, в зв`язку з клопотанням про поновлення провадження для уточнення питань експерту.

08 жовтня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.

27 січня 2021 року представник позивача надав клопотання про визначення розміру судових витрат, просить з ухваленням рішення визначити розмір судових витрат, вказуючи, що на даний час в зв`язку з не проведенням експертизи вважає питання повернення коштів сплачених за її проведення має вирішити суд.

28 січня 2021 року від представника відповідача надійшло заперечення на клопотання про визначення розміру судових витрат, вказуючи при цьому, що клопотання є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані, зокрема із проведенням експертизи.

Чинним законодавством не передбачено чіткого порядку повернення коштів за не проведення експертиз.

Представник може звернутися безпосередньо до експертної установи із відповідною заявою та підтвердженням, що експертиза не проводилась або у випадку відмови до суду при наявності правових підстав щодо повернення сплачених коштів за експертизу, яка не була проведена.

Вважає, що розгляд питання судом можливий виключно в контексті про повернення коштів за не проведену експертизу, а не як судові витрати.

Представники позивача за первісним позовом в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені, в задоволені зустрічних позовних вимог просили суд відмовити як необґрунтованих.

Представник відповідача за основним позовом в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволені.

Третя особа за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши вступне слово представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що дійсно 24 квітня 2008 року між Приватним підприємством «Ніка-2» в особі директора підприємства Сажиної Світлани, з однієї сторони та ОСОБА_1 , громадянином Російської Федерації, з іншої був укладений договір оренди частини комплексу будівель і споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В.

Так, за умовами договору, орендодавець ПП «Ніка-2» передав в оренду, а орендар ОСОБА_1 прийняв в оренду 18/100 частин комплексу будівель і споруд № 55 , загальною площею 527,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Шабівська сільська рада Білгород -Дністровського району Одеської області, база відпочинку «Ніка-2» і розташовується на земельній ділянці площею 3386 кв.м. для експлуатації протягом строку на та умовах, встановлених цим договором.

Згідно п.11 Договору оренди, частина комплексу будівель і споруд передається в оренду на 10 років з 01.06.2008 року по 31.05.2018 року з правом пролонгації договору, без права користування землею і оплати податку за землю, без права передачі в суборенду.

У відповідності до п.12 Договору, за домовленістю сторін, за користування частиною комплексу будівель і споруд орендар має сплачувати готівкою 30 000 грн. на рік. Загальна сума плати за оренду за весь строк дії договору складає 300 000 грн.

За умовами договору, при укладанні та підписанні цього договору, орендар сплатив, а орендодавець отримав плату за один, перший рік строку оренди /п.13 договору/.

Ця сума є авансом і зараховується до загальної суми плати за оренду на весь строк дії цього договору.

Плата за оренду має вноситись орендарем щороку до 01 червня кожного року.

Таким чином, про порушення свого права, що полягає у невнесенні орендної плати за договором, ПП «Ніка-2» мало б дізнатись починаючи з 02.06.2009 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає строк спеціальної позовної давності, яка застосовується до стягнення неустойки (пені, штрафу) в 1 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У сенсі розуміння ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки.

Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року.

Посилання позивача на той факт, що ПП «Ніка-2» дізналось про порушення його прав влітку 2013 року, коли ОСОБА_1 припинив користування 18/100 частин комплексу будівель та споруд № 55, загальною площею 527,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, база відпочинку «Ніка-2», Договір оренди від 24.04.2008 року за № 1135 був розірваний та ОСОБА_1 повідомив ПП «Ніка-2» про відмову від будь-яких розрахунків за орендну плату та реалізовані путівки, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, адже жодних доказів того, що договір від 24.04.2008 року за № 1135 був розірваний матеріали справи не містять, оскільки за умовами договору він укладався на 10 років з 01.06.2008 року по 31.05.2018 року, з правом пролонгації договору.

Питання розірвання договору та відмови від нього врегульовано сторонами моментом обов`язкового письмового попередження про це орендодавця за три місяці.

Жодних доказів того, що станом на момент звернення до суду з відповідним позовом договірні правовідносини сторін припинились матеріали справи не містять.

Натомість, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_1 про об`єктивну можливість знати про порушення своїх прав ПП «Ніка-2», з моменту чергової несплати орендної плати, тобто невиконання зобов`язань за договором від 24.04.2008 року орендарем, а саме за умовами договору оренди, з 02.06.2009 року.

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 23.10.2014 року, тобто вже з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, суд відмовляє в частині стягнення орендної плати за строком позовної давності, з огляду на обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Так, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди від 24.04.2008 року на загальну суму 120 000 грн.

У якості обґрунтування приєднав до матеріалів справи довідку № Р2-В-27/46-3, згідно якої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомляє, що надходжень на рахунок ПП «Ніка-2», крім внесків до статутного фонду, відсотків банку, нарахованих за залишки на рахунку та суми повернення надлишкового сплаченого держмита за період з 14.09.2006 року по 15.02.2007 року немає.

Грошові перекази із-за кордону за даний період на рахунок ні в гривні, ні в доларах США не надходили. /т.1 л.с.49/.

Так, за умовами договору оренди частини комплексу будівель і споруд, укладеного між ПП «Ніка-2» та ОСОБА_1 , за домовленістю сторін, за користування частиною комплексу будівель і споруд орендар має сплачувати готівкою 30 000 грн. на рік.

Загальна сума плати за оренду за весь строк дії договору складає 300 000 грн.

Так, згідно ст. 759 ЦК України, за договором найма (оренди) наймодавець передає наймачеві у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 763 ЦК України, договір найма (оренди) укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ч.1, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 653 ЦК України, розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов`язань.

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, оскільки договір оренди між сторонами був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, у письмовій формі та посвідчений нотаріально, своїми підписами учасники правочину скріпили волю у зобов`язальних правовідносинах, з яких обов`язковою умовою є внесення орендної плати, виходячи з того, що правочином зафіксовано внесення авансу внесення плати за один, перший рік строку оренди, що має бути зарахований до загальної суми плати за весь строк оренди, то виходячи з вказаного та тверджень позивача,що сторони дійшли згоди про припинення їх договірних правовідносини на початку 2013 року, з врахуванням обумовленого сторонами розміру орендної плати, суд дійшов висновку про правомірність стягнення з відповідача, у зв`язку із його неспостуванням невнесень будь-якої плати за вказаним договором, заборгованості з орендної плати на суму 120 000 грн.

Проте, в цій частині як вже наводилось вище за текстом рішення суд відмовляє за пропуском строку позовної давності.

Стосовно іншої частини позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПП «Ніка-2» за реалізовані путівки, то в цій частині слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, з огляду на наступне.

Так, за ствердженнями позивача, у 2008 році між позивачем та відповідачем /у зв`язку з налагодженою працею/ був укладений усний договір, за умовами якого відповідач самостійно розробляв путівки, з визначенням контактних номерів, які належать відповідачу та проводив їх реалізації з 2008 по 2012 роки.

У підтвердження наведених стверджень приєднав до матеріалів справи копії виготовлених ОСОБА_1 путівок на ім`я зацікавлених осіб на різні дати.

Натомість, позивач вказує, що кошти від реалізації путівок на його рахунок не надходили, внаслідок збільшення своїх прав ОСОБА_1 за усною домовленістю з ПП «Ніка-2», з підстав того, що кожна путівка містила підпис відповідача та приміткою «Оплачено».

За результатами реалізації путівок та значними матеріальними збитками, позивачем були складені Акти огляду /ревізії/ номерів готельного комплексу бази відпочинку «Ніка-2». /т.1 л.с.7-16/.

За підсумками підрахунків розмір збитків, нанесених ПП «Ніка-2» склав 1 027 150 грн.

Позивач вказав, що відповідач прийняті на себе усні зобов`язання щодо повернення компенсації за реалізовані путівки від імені позивача не виконав, на початку 2013 року самоусунувся від спілкування, кошти не повернув.

Згідно до приписів ст. 13 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, особа має право звернутися до суду у випадку порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, як це передбачає ч.1 ст. 627 ЦК України.

Так, згідно ч. 4 ст.203 ЦК України, правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч.ч. 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як визначено ч.1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Враховуючи форму правочину з реалізації путівок, укладеної між ПП «Ніка-2» та ОСОБА_1 , мету, для якої такий договір укладався, слід визначитись з порядком виконання такого.

Оскільки, правочин з реалізації путівок об`єктивно не міг бути виконаним у момент його вчинення, з огляду на їх мінливий характер, він не повинен був вчинятись у усній формі.

Більш того, за вимогами ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян або Мінімум доходів громадян, з якого не стягується податок - грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в інших законах, за винятком норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується жодною із сторін вартість номерів в стандартному номері в період 2008 року складала 350 грн за добу, в номер люкс 450 грн, без врахування харчування.

За таких обставин, порядок реалізації путівок мав вчинятись за письмовою формою правочину.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням всього вищевикладеного, а саме недоведеності позивачем укладання будь-яких правочинів з реалізації путівок, відсутності доказів існування істотних умов такого, їх порушення відповідачем та як наслідок факту виникнення за відповідачем заборгованості, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ПП «Ніка-2» в цій частині, саме з підстав його необґрунтованості .

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд зауважує про наступне.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Обов`язок доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки покладено на позивача.

Відповідно до правового висновку викладеного ВСУ 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16 - при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Як на одну з підстав фіктивності правочину, ОСОБА_1 вказує на недоведеності сплати ним будь-яких оплат в рахунок орендної плати.

Основне зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату на користь орендодавця за весь час фактичного користування орендованим майном, яке виникло з договору оренди, зберігається до моменту повернення об`єкта оренди позивачу, що пов`язується з фактом підписання акта приймання-передачі між сторонами договору оренди (позивачем і відповідачем).

Орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом, адже при укладанні договору оренди від 24.04.2008 року, згідно п.13 договору, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що при підписанні цього договору він сплатив, а орендодавець отримав плату за один, перший рік строку оренди у розмірі 30 000 грн, що є авансом і зараховується до загальної суми плати за оренду на весь строк дії цього договору.

Більш того, фактичність сплати усіх комунальних послуг саме орендодавцем не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Стосовно посилання позивача про те, що ОСОБА_7 , не мала право одноособового укладання договору спростовується умовами статуту ПП «Ніка-2, у яких зазначено, що управління підприємством та виконання функцій передбачених п.4.3. здійснюється призначеним засновниками уповноваженою особою директором.

Згідно протоколу № 2 загальних зборів засновників ПП «Ніка-2» директором ПП «Ніка-2» вирішили затвердити ОСОБА_5 .

Вказана інформація міститься і у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

Тож, ОСОБА_5 мала усі права на укладання договору оренди.

Більш того, згідно протоколу загальних зборів «Ніка-2» від 10.04.2008 року, вирішено укласти договір оренди нерухомого майна строком на 10 років з 01.06.2008 року по 31.05.2018 року за згодою ОСОБА_1 .

Стосовно стверджень позивача ОСОБА_1 за зустрічним позовом щодо відсутності в матеріалах справи доказів про його намір укласти відповідний договір, судом було витребувано у приватного нотаріуса Білгород - Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. усі документи, що стали підставою для укладання договору оренди від 24.04.2008 року.

Так, на запит суду, 18.10.2016 року від нотаріуса надійшли відповідні документи, з яких вбачається, що договір був укладений на підставі правовстановлюючих документів - наявності у ПП «Ніка-2» права власності на майно, що передавалась в оренду, заяв другого з подружжя орендаря та орендодавця,що надали дозвіл щодо укладання такого, та рішення загальних зборів ПП «Ніка-2», що викладено у формі відповідного протоколу про погодження на укладання спірного договору оренди.

Пропозиція щодо укладання такого роду правочину, що могла б виражатись у заяві орендаря щодо наміру укладання договору оренди жодними нормами чинного законодавства не встановлена як обов`язкова.

З приводу посилання позивача на той факт, що сторони мали намір укладання іншого правочину, суд встановлено наступне.

Так, в матеріалах справи наявна розписка-зобов`язання, у якій директор ПП «Ніка-2» ОСОБА_5 зобов`язалась після отримання на свій рахунок суми у розмірі 300 000 доларів США від ОСОБА_1 вкласти цю суму в будівництво корпусу 1Е/за планом-схемою МБТІ»/.

Також у розписці вказано, що після введення в експлуатацію вказаного корпусу, директор ПП «Ніка-2» зобов`язується оформити 1/2 частину державним чи іншим документом у власність ОСОБА_1 /т.2 л.с.18/.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

При цьому, позивач повинен указати, який інший правочин приховується за допомогою укладеного правочину.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За таких обставин, позивач мав би кваліфікувати даний правочин як удаваний, однак він просив застосувати до нього порядок визнання його фіктивним.

Позивачем жодним чином не доведено, що воля сторін в договорі оренди від 24.04.2008 року спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме на подальше оформлення права власності половини корпусу 1Е за ОСОБА_1 .

Більш того, договір оренди укладався набагато раніше, ніж оформлювалась розписка-зобов`язання від 13.09.2006 року.

Варто зауважити, що у правочині з оренди майна загалом не йдеться про наявність корпусу 1Е чи передачі його в оренду.

Таким чином, договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року неможливо визнати недійсним, оскільки самим позивачем не доведено факту виникнення прав та обов`язків за наданою розпискою /адже відсутні докази внесення ним необхідних сум/.

Щодо його фіктивності, то позивачем не надано суду достатніх та об`єктивних доказів стосовно того, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, адже саме правовою підставою з реалізації путівок на вказану базу відпочинку ПП «Ніка-2» слугувало наявність у ОСОБА_1 орендних правовідносин цього майна.

За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінюючи їх достатність, об`єктивність, допустимість та логічний взаємозв`язок, у відповідності до вимог чинного законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

Що стосується клопотання представника позивача щодо визначення розміру судових витрат з не проведення експертизи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З матеріалів справи вбачається те, що 07.06.2018 року листом за № 18-1486 матеріали справи були повернуті до суду без проведення вказаної експертизи, у зв`язку з не оплатою позивачем.

Матеріалами справи встановлено, що лише 04 вересня 2018 року позивачем сплачена сума за проведення експертизи.

З матеріалів справи також вбачається, що на протязі січня - квітня 2019 року у експерта на виконані знову перебували матеріали цивільної справи.

15 квітня 2019 року судовий експерт надав до суду повідомлення про неможливість надання висновку, за матеріалами справи.

Станом на 09 лютого 2021 рік представник ПП "Ніка-2" не надав жодного підтвердження до суду чи звертався з запитом до ОНДІСЄ про повернення вказаних коштів, чи отримав відмову в повернені та вони дійсно на теперішній час не повернуті заявнику.

На підставі викладеного, суд вважає в задоволені клопотання представника позивача про визначення розміру судових витрат та повернення вказаних витрат заявнику, відмовити як необґрунтованому.

Керуючись ст.ст. 203, 205, 206, 234, 525, 530, 610, 625, 629, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 12, 13, 81-83, 263, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛ И В :

В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. про визнання договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач за первісним позовом : Приватне підприємство «Ніка-2», адреса: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель і споруд № 55, база відпочинку «Ніка-2»

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 19 лютого 2021 року.

Суддя: