02.03.2021 Єдиний унікальний номер 199/5843/20
Єдиний унікальний номер судової справи 199/5843/20
Номер провадження 2/205/509/21
02 березня 2021 року
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
03 вересня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , згідно якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 05 травня 2006 року в розмірі 37 555,42 гривень, яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року цивільну справу 199/5843/20 було передано на розгляд Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю.
Позов обґрунтований тим, що 05 травня 2006 року ОСОБА_1 підписанням анкети-заяви приєднався до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Банк). На підставі вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами складають між ним та Банком становлять договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Заявою підтверджується факт, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування у АТ КБ «ПриватБанк».
Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Таким чином, відповідач зобов`язання за Договором не виконав.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Від відповідача відзив на позов не надійшов.
Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюк О.С. письмово просив розглянути справу без участі представника, позовні вимоги підтримав. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачу на адресу реєстрації зазначену у довідці відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надсилалась ухвалу про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з доданими до неї документами, таким чином відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи у суді.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Статтею 279 ЦПК України передбачено можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження як з проведенням судового засідання, так і без такого.
Таким чином, положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в частині необхідності повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та не з`явлення відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, як критерії заочного розгляду справи, не можуть бути дотримані під час розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
Водночас за змістом ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 288 ЦПК України метою заочного розгляду справи є надання відповідачу права ініціювати перегляд заочного рішення суду та повернутись до розгляду справи у суді першої інстанції, якщо він з поважних причин не взяв участь у судовому розгляді справи, внаслідок чого не зміг подати докази, які мають істотне значення для її правильного вирішення.
Оскільки ч. 2 ст. 281 ЦПК України прямо передбачено можливість заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає, що вищевказане право відповідача на ініціювання перегляду рішення суду у випадку існування поважних причин, з яким він зміг взяти участь у розгляді справи, не може ставитись в залежність від виду спрощеного провадження.
Ухвалення у такому випадку рішення суду за загальними правилами призведе до безпідставного обмеження процесуальних прав відповідача, реалізація яких можлива лише під час розгляду справи судом першої інстанції (звернення з зустрічним позовом, подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності тощо), у ситуації, коли відповідач фактично не отримував інформацію про розгляд справи у суді.
За таких обставин суд доходить висновку, що положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в частині необхідності повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та не з`явлення відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, як критерії заочного розгляду справи, не підлягають застосуванню під час розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, оскільки їх дотримання з об`єктивних причин не залежать від волі відповідача, а тому не можуть бути підставою для обмеження його прав.
Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про судовий розгляд справи та строк подання відзиву на позовну заяву, проте не подав до суду вказаний відзив, а також враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд доходить висновку про наявність підстав для проведення заочного розгляду справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 05 травня 2006 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до вказаної анкети-заяви відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомлений та згодний, які надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 , відповідач користувався кредитними коштами, частково сплачував заборгованість за Договором.
Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і в такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у Договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути за простроченими відсотками за користування кредитом.
Суд зазначає, що у самій анкеті-заяві відсутня інформації про погодження сторонами умов щодо визначення базової процентної ставки за кредитом.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Наведений висновок у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, підтверджує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками за користування кредитом нарахована по 14 червня 2020 року включно.
Однак, за наявними матеріалами справи не можливо встановити строк дії кредитного договору, оскільки в Анкеті-заяві № б/н від 05 травня 2006 року сторонами він не був погоджений.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості за простроченими відсотками, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як невід`ємної частини спірного договору.
Оскільки умови договору приєднання розроблені банком, то вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих Умов та Правил надання банківських послуг, з якими він ознайомлений.
У відповідності до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Як вбачається із матеріалів справи, в Анкеті-заяві позичальника № б/н від 05 травня 2006 року не зазначена відсоткова ставка несвоєчасне погашення кредиту, будь-яких інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин 05 травня 2006 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 03 вересня 2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», відсутність у Анкеті-заяві № б/н від 05 травня 2006 року домовленості сторін про сплату відсотків, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.
При цьому, згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 526, 627, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 2, 4, 10, 12, 80, 81, 141, 223, 247, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Н.Г. Остапенко