КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/93/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Рейнарт І.М.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поворот виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: Кабінет Міністрів України, ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості з оплати праці,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Пахомової Валерії Артурівни на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року,

встановив:

у вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача -Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзализниця») заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, вихідну допомогу при звільненні та компенсаціїю найму житла, що гарантувалася відповідачем при прийнятті позивача на посаду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24 лютого 2017 року, позовні вимоги було задоволено частково - стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі в розмірі 53 071 грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 81 502 грн. 20 коп., вихідну допомогу у розмірі 56 682 грн. без урахування податку на доходи фізичних осіб та обов`язкових платежів. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі було змінено - стягнуто заборгованість у розмірі 860 089 грн. 50 коп. Скасовано рішення в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за найм житла та стягнуто компенсацію у розмірі 63 408 грн. 15 коп.

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року рішення Печерського районного суду від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення вихідної допомоги залишено без змін. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі скасовано та рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року в цій частині залишено без змін. Рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача 53 071 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації за найм житла залишено без змін.

Поновлено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення коштів за найм житла.

У червні 2020 року представник АТ «Укрзалізниця» - Гайдаєнко Т.В. подала заяву про поворот виконання рішення суду та просила стягнути з позивача на користь товариства 835 449 грн. 50 коп., посилаючись на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у даній справі було обґрунтовано на завідомо неправдивих відомостях позивача, що призвело до неправомірного стягнення коштів з заявника.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року у задоволенні заяви АТ «Укрзалізниця» було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник АТ «Укрзалізниця» - Пахомова В.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, не визначено правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку, та не враховано, що рішення апеляційного суду було ухвалено на завідомо неправдивих відомостях, повідомлених позивачем.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника АТ «Українська залізниця» - Коротуна О.М., представника позивача - Дзера Ю.М., представника Кабінету Міністрів України - Меньшикової О.Я., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24 лютого 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково - стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 53 071 грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 81 502 грн. 20 коп., вихідну допомогу у розмірі 56 682 грн. без урахування податку на доходи фізичних осіб та обов`язкових платежів. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі було змінено - стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 860 089 грн. 50 коп. Скасовано рішення в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за найм житла та стягнуто компенсацію у розмірі 63 408 грн. 15 коп.

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення вихідної допомоги залишено без змін.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі скасовано та рішенням Печерського районного суд від 23 січня 2017 року в цій частині залишено без змін.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача 53 071 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації за найм житла залишено без змін.

Звертаючись із заявою про поворот виконання рішення суду представник АТ «Укразалізниця» - Гайдаєнко Т.В. зазначала, що внаслідок виконання рішення суду апеляційної інстанції було стягнуто з відповідача 1 062 430 грн. 47 коп. Згідно з постановою Верховного Суду сума стягнення на користь позивача з урахуванням зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 226 953 грн. 97 коп. Отже позовні вимоги судом касаційної інстанції було задоволено в розмірі меншому від суми стягнутого на 835 449 грн. 50 коп.

Представник відповідача вказувала, що судом апеляційної інстанції було ухвалено рішення внаслідок повідомлення позивачем неправдивих відомостей, про те, що його місячний оклад становить 413 460 грн., тоді як розмір оплати члена правління до укладення контракту в установленому порядку становив 9 477 грн. і контракт укладено з ним не було.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року у задоволенні заяви АТ «Укрзалізниця» було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не допускає поворот виконання рішення суду у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заобітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Такий висновоко суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 239 КЗпП України, стст. 444, 445 ЦПК України.

Відповідно до ст. 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалось на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Згідно положень чч.5, 6, 9 ст. 444 ЦПК України Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем. Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В ч. 2 ст. 445 ЦПК України закріплено, що у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Доводи представника апелянта про те, що рішення суду апеляційної інстанції було обґрунтоване на завідомо неправдивих відомостях позивача є безпідставним, оскільки такого висновку в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року зроблено не було.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №910/4518/16) щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтоаним та не може бути застосована в даній справі як підстава для задоволення заяви, оскільки в даній справі було задоволено вимоги позивача про стягнення заробітної плати та інших виплат, що випливають з трудових правовідносин.

Надане представником апелянта в суд апеляційної інстанції посилання на постанову Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа №243/10392/16-ц) також не може бути застосоване у даній справі, оскільки у вказаній справі було заявлено позов про повернення безпідставно набутих коштів, а не заява про поворот виконання рішення суду.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційого цивільного суду від 20 червня 2019 року (справа № 336/9595/14) зроблено висновок, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Оскільки поворот виконання рішення є гарантією відновлення прав учасників процесу, то суди повинні задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті з нього кошти за скасованим судовим рішенням, за відсутності обмежень, встановлених статтею 382 ЦПК України 2004 року, яка визначає особливості повороту виконання в окремих категоріях справ.

Кондикційний позов є конструкцією матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. Хоча по своїй суті кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права. Аналіз статті 445 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року (статті 382 ЦПК України 2004 року) свідчить, що вона є нормою процесуального права і присвячена визначенню правових особливостей повороту виконання в окремих категоріях справ. Тлумачення статті 1215 ЦК України свідчить, що вона є нормою матеріального права, а відтак не може бути застосована у випадку розгляду питання про поворот виконання рішення.

Суди вірно відмовили у задоволенні заяви про поворот виконання рішення суду, але при цьому не врахували, що у цій справі застосуванню підлягала частина друга, а не частина перша, статті 382 ЦПК України 2004 року, згідно з якою у справах про стягнення інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

При цьому під виплатою слід розуміти не тільки форми оплати праці у вигляді заробітної плати та інших видів трудових виплат, а і інші трудові виплати, віднесені до обов`язку роботодавця.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Пахомової Валерії Артурівни залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 рок - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді