Номер провадження: 22-ц/813/3874/21
Номер справи місцевого суду: 495/2600/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини,

встановив:

20 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної реєстрації актів громадянського стану ГТУЮ в Одеській області, про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 березня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучений орган опіки і піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (т.1, а.с.23-23).

14 серпня 2018 року позивач змінив підставу позову і остаточно просив суд: виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису №112 від 04.02.2015 року, вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.67-68).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 31.12.2013 року між ним і відповідачкою було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2015 року по справі № 495/9092/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позивач також вказав, що згідно позову у справі № 495/9092/14-ц причиною розірвання шлюбу стала подружня зрада ОСОБА_2 та її заяви про те, що у неї наявні два сексуальні партнери.

Також позивач вказав, що по вищевказаній цивільній справі відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти позову, та згідно її особистої заяви просила суд розглянути справу у її відсутність, з позовом була згодна. У зв`язку з цим, судом було встановлено, що подружжя припинили шлюбні відносини з березня 2014 року, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Позивач стверджує, що на час розгляду справи про розірвання шлюбу від 17.12.2014 року та набрання чинності рішенням суду ОСОБА_2 була вагітна та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину.

Позивач також вказав, що після розірвання шлюбу він взагалі не бачився з ОСОБА_2 , тому що виїхав до Республіки Білорусь та про народження дитини йому було невідомо. Після приїзду до України ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 зареєструвала нібито їхню дитину від шлюбу - ОСОБА_3 і батьком вказала його - ОСОБА_1 .

Ця інформація стала відома позивачу під час виконання заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2015 у справі № 495/7118/15-ц, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, оскільки не вважав, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, 14.08.2018 року від представника позивача ОСОБА_1 - Ткач І.Ю. до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла заява про залишення частини позовних вимог без розгляду.

Так, позивач ОСОБА_1 просив залишити без розгляду його позовні вимоги про те, що він ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вимоги щодо виклику в судове засідання для допиту в якості свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також щодо призначення у справі судової медичної генетичної експертизи, на вирішення якої поставити питання: чи є він батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.86).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року у справі була призначена судово-генетична експертиза, на вирішення якої були поставлені питання:

чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

Провадження у справі на час проведення судової експертизи було зупинено (т.1, а.с.100-101).

Згідно Висновку експерта № 139 від 17.01.2019 року, що надійшов до суду 31.01.2019 року, проведена оцінка достовірності результатів генетичного аналізу вказує на те, що такий збіг можна вважати закономірним, тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим передбачуваним батьком та дитиною, з ймовірністю не нижче 99,999999 %. Тобто молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - позивач у справі, може являтись біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,999999%; таким чином батьківство практично доведено (т.1, а.с.106-112).

21.02.2019 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення доказів, в якій він просив призначити у справі повторну судово-генетичну експертизу, на вирішення якої ставити ті ж самі питання, проте доручити її іншій експертній установі, а також витребувати у справі додаткові докази (т.1, а.с.126-128).

Ухвалою того ж суду від 01 березня 2019 року заява про призначення у справі повторної експертизи було задоволено (т.1, а.с.138-140).

Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 13.06.2019 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , вищевказана ухвала суду була скасована, справа направлення до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1, а.с.176-179). При цьому, суд апеляційної інстанції в постанові вказав, що матеріали справи не мають матеріалів, якім би протирічив висновок судового експерта № 139, а тому підстави для призначення у справі повторної експертизи відсутні.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.232-238).

В апеляційній скарзі від 08.01.2020 року ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року, та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 62-65).

Крім того, разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про призначення у справі повторної судово-генетичної експертизи, на розв`язання якої поставити 2 питання:

чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? (т.2, а.с.69-72).

Також заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 та за довіреністю його представник ОСОБА_7 просили викликати до суду апеляційної інстанції для допиту в якості свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (т.2, а.с.73-74).

Крім того, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 надали заяву про визнання неналежним доказом висновок експерта ОНДІСЕ № 139 (т.2, а.с.77-80).

23 березня 2020 року від ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона зазначила, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відмови у позові, у зв`язку з чим просила рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (т.2, а.с. 97-102).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 10.02.2021 року, на 13.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.2, а.с. 129, 147-154).

Крім того, через повернення поштової кореспонденції, направленої на адресу позивача ОСОБА_1 (т.2, а.с. 151-152), апеляційним судом була витребувана адресна довідка про місце його реєстрації (т.2, а.с. 155).

08.02.2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла відповідь з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 17.09.12 року за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.156-157).

Однак, за вказаною адресою поштова кореспонденція так і не була отримана позивачем ОСОБА_1 , оскільки направлення поштової кореспонденції на адресу відповідача повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.2, а.с. 151).

У відповідності до ч.1 ст. 131 ЦПК України повістка-повідомлення ОСОБА_1 , вважається доставленою.

Крім того, представник позивача адвокат Попов В.Б. аналогічним чином повідомлений про час і місце судового засідання (т.2. а.с.153-154).

Більше того, адвокат Попов В.Б. 02.02.2021 року звернувся до суду апеляційної інстанції з заявою про розгляд його клопотання про призначення експертизи в його відсутність, та у випадку відмови в призначенні експертизи - відкласти судове засідання, призначене на 10.02.2021 року, на 13.00 год. на іншу дату, для його ознайомлення з додатковими документами, які маються в матеріалах справи (т.2, а.с. 158-159).

Разом з тим, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Сорокалет С.І. вже вдруге звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про розгляд справи без його участі та без участі відповідачки ОСОБА_2 (т.2, а.с.125-126, 160-161).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (т.2, а.с. 162), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, а також те, що дана справа в суді апеляційної інстанції перебуває майже рік, а також те, що всі учасники повідомлені про час і місце судового засідання, проте не надали суду заяви про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», колегія суддів вирішила слухати справи у відсутність її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому колегією суддів враховано, що представник позивача - адвокат Попов В.Б. 17.07.2020 року вже подавав до суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим розгляд справи був відкладений з 22 липня 2020 року, на 10 лютого 2021 року, на 13.00 год. (т.2, а.с.124, 128). Зазначеного часу було достатньо для ознайомлення Попова В.Б. і його довірителя - позивача ОСОБА_1 з матеріалами справи у повному обсязі, враховуючи також, що адвокат Попов В.Б. проживає в АДРЕСА_2 , про що ним особисто зазначено в його заявах (т.2, а.с.124, 159).

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 15.02.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з 31.12.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2014 року по цивільній справі № 495/9092/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (т.1, а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після розірвання шлюбу, народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.70).

Батьками малолітнього записані: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 .

Крім того, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2015 року по справі № 495/7118/15-ц (в подальшому було скасовано), позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено. Стягнуто щомісячно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти, на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме з 30.09.2015 року до повноліття дитини - ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 487,20 грн. (т.1, а.с.6-10).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказав, що про народження дитини йому нічого не було відомо, адже після розірвання шлюбу з відповідачкою він виїхав за межі України до Республіки Білорусь, де працевлаштувався та проживав, що підтверджується копією електронного квитка та трудової книжки (т.1, а.с.16,17).

Також позивач посилався на те, що звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, він обгрунтовував свої позовні вимоги подружньою зрадою дружини, адже як зазначено у самому позові про розірвання шлюбу ОСОБА_2 заявила, що у неї декілька сексуальних партнерів (т.1, а.с.73).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 фактично визнала зазначені обставини та не заперечувала проти позову, у зв`язку із чим надала суду відповідну заяву (т.1, а.с.74).

Як було вказано вище, для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 11.10.2018 року було винесено ухвалу про призначення судово-генетичної експертизи, на розгляд якої поставлено наступні питання:

- чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

- чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? (т.1. а.с.100-101).

Згідно Висновку експерта № 139, що надійшов до суду 31.01.2019 року, проведена оцінка достовірності результатів генетичного аналізу вказує на те, що такий збіг можна вважати закономірним, тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим передбачуваним батьком та дитиною, з ймовірністю не нижче 99,999999 %.

Таким чином, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - позивач у справі, може являтись біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,999999%; таким чином батьківство практично доведено (т.1, а.с.106-112).

Однак, не погоджуючись з висновком проведеної судової експертизи, позивач вказав, що Висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи, у зв`язку з чим він заявив клопотання про проведення у справі повторної судово-генетичної експертизи, яке було задоволено ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2019 року (т.1, а.с.138-140).

Разом з тим, постановою Одеського апеляційного суду від 13.06.2019 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , вищевказана ухвала суду була скасована, справа направлення до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1, а.с.176-179). При цьому, суд апеляційної інстанції в постанові вказав, що матеріали справи не мають доказів, які б протирічили висновку судового експерта № 139, а тому підстав для призначення у справі повторної експертизи немає.

Таким чином, фактично судом апеляційної інстанції було встановлено, що у справі достатньо доказів для ухвалення законного судового рішення, без проведення повторної судово-генетичної експертизи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду, яка була складена 15.02.2015 року (т.2, а.с.164-168), у задоволенні заяви заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про призначення у справі повторної судово-генетичної експертизи було відмовлено.

Цією ж ухвалою було також відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його заяв про виклик для допиту в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , та визнання неналежним доказом висновку експерта № 139.

Що стосується його клопотання про витребування у справі доказів, то воно було задоволено ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.02.2020 року при відкритті апеляційного провадження у справі (т.2, а.с.89-90).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції входив із того, що у відповідності до ст. 122 СК України встановлений порядок визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою, а саме: дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

Крім того, суд правильно вказав, що відповідно до п.10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 р. №3 в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (стаття 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126,127 СК). Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Суд також обгрунтовано вказав, що відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що посилання позивача на підтвердження відповідачкою своєю заявою про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу, що вона мала декілька сексуальних партнерів, а тому дитина, якою вона на час розгляду справи про розірвання шлюбу була вагітна, не є дитиною ОСОБА_1 безпідставні, оскільки на час винесення судового рішення відповідач була відсутня у судовому засіданні, визнання нею позову про розірвання шлюбу загалом не свідчить про доказовість позовних вимог у даній цивільній справі, а свідчить лише про погодження вимог щодо розірвання шлюбу.

Більш того, суд дійшов правильного висновку про те, що зазначення судом у рішенні суду про розірвання шлюбу про відсутність неповнолітніх дітей подружжя, повністю обґрунтовані, оскільки на час ухвалення рішення малолітній ОСОБА_3 ще не народився. Крім того, чинне сімейне законодавство значно обмежує пред`явлення позову про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, відтак слід виходити з того, що суду при вирішенні позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу не було відомо про вагітність ОСОБА_2 , як наслідок судове рішення не містить будь-яких висновків щодо права на розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, про яку подружжю достовірно було відомо.

Таким чином суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що будь-які домовленості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між собою при вирішенні питання про розірвання шлюбу, є лише домовленостями між ними, а тому як докази по даній цивільній справі повністю спростовуються іншими об`єктивними доказам, які маються в матеріалах справи.

Також суд правильно вказав, що посилання позивача на те, що на момент розірвання шлюбу ОСОБА_2 визнавала, що ОСОБА_1 не був батьком її дитини, є лише його обґрунтуванням позовних вимог, що підлягає доведенню іншими доказами, які маються в матеріалах справи.

Зазначені обставини були встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 13.06.2019 року (т.1, а.с.176-179), а тому у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Також є необгрунтованим посилання позивача на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.09.2018 року про скасування заочного рішення про стягнення аліментів, як на обставину, якою підтверджується, що він не є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , оскільки підставою скасування рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини стало те, що дана справа була розглянута у відсутність ОСОБА_1 , а тому суд надав йому право надати свої докази у справі.

Крім того, суд правильно вказав, що Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

При цьому, судом першої інстанції обгрунтовано взято до уваги Висновок судово-медичної експертизи, проведений молекулярно-генетичним аналізом ДНК, згідно якого батьківство позивача по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , підтверджено на 99,999999%. У зв`язку з цим, та враховуючи, що «інші матеріали справи» не суперечать вказаному експертному дослідженню, суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини є недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повідомив Попова В.Б. про час і місце судового засідання, то вони є необґрунтованими, так як в суді першої інстанції інтереси позивача ОСОБА_1 також представляла адвокат Ткач І.Ю., яка зазначена в позовній заяві і представляла інтереси позивача як по довіреності, так і по ордеру (т.1, а.с.15, 207), яка знайомилась з матеріалами справи і була належним чином повідомлена про часі і місце судових засідань, рівно, як і позивач ОСОБА_1 (т.1, а.с. 208, 210, 219, 228).

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що Висновок судово-генетичної експертизи № 139 є неналежним доказом, з посиланням на те, що при відборі крові були допущені порушення п.2.5.4 Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи № 6 від 17.01.1995 року, так як вказаний Висновок зроблений без зазначення порушення умов при його здійсненні і колегія суддів, рівно як і суд першої інстанції, не вбачила будь-яких порушень при проведенні вказаної судової експертизи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра