Справа № 305/2311/19
Провадження по справі 2/305/92/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

16.02.2021 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемота М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Рахові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", в інтересах якої діє Мальцева Анастасія Владленівна до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", в інтересах якої діє Мальцева Анастасія Владленівна звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном, посилаючись на те, що згідно ст.37 ЗУ "Про іпотеку" право влансості на квартиру, загальною площею 87,1 кв, житловою площею 56,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було перереєстровано на Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", що належала на праві власності ОСОБА_2 . Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ "Кредитні ініціативи" на нерухоме майно, є відповідне застереження в договорі іпотеки від 05.12.2006 року із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яка передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.09.2019 №179526483, було зареєстровано право власності за ТОВ "Кредитні ініціативи", а саме на квартиру, загальною площею 87,1 кв.м., житловою площею 56.0 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки законним власником квартири АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", відповідачі втративши право власності на квартиру, одночасно втратили право користування нею. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення та врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснення законних прав власника, який не може користуватись та розпоряджатись нерухомим майном. Оскільки відповідач не є власником квартири, надалі, проживаючи в ній без будь-яких правових підстав, фактично порушують законі права власника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", а отже підлягають виселенню з квартири. У зв"язку з чим, просили зняти з реєстраційного обліку громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 , визнати їх такими, що втратили право користування цією квартирою та стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позоз задовольнити.

Відповідачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явилися. Подали відзив за межами строку, встановленого судом, та без дотримання вимог ст.178 ЦПК України, без долучення доказів надіслання такої позивачу. У зв"язку з чим поданий відзив із доданими доказами залишений без розгляду.

Дослідивши обставини справи, надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що 01 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 791.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 5 грудня 2006 року між сторонами укладений іпотечний договір, пункт 1 якого передбачає передання іпотекодавцем на забезпечення виконання основного зобов`язання належне іпотекодавцю на праві власності майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Надалі, згідно договору відступлення прав вимоги відбулося відступлення Права вимоги за кредитним договором №791 від 01.12.2006 на користь Товариства з обмеженою відповідальність "Кредитні ініціативи".

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179526483 від 03.09.2019 власником кваритири, АДРЕСА_1 є ТОВ "Кредитні ініціативи" на підставі договору іпотеки.

Із довідки Рахівської міської ради №1235 від 30.10.2019 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

25.11.2019 року ТОВ "Кредитні ініціативи" на адресу відповідачів, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надіслано письмову Вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ТОВ "Кредитні ініціативи" .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18 та у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 335/6482/19.

Докази про те, що передана в іпотеку спірна квартира була придбана відповідачами за кредитні кошти відсутні. Навпаки, згідно даних в Договорі іпотеки від 05.12.2006, предмет іпотеки-квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачкою ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пріц О.І. нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори 10 листопада 2003 року, тобто задовго до укладення нею іпотечного договору від 05.12.2006, яким згадана квартира була передана в іпотеку з метою забезпечення виконання кредитного договору від 01.12.2006 №791.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, у справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

Разом з тим, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, зазначені вище норми законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , оскільки при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя позивач ТОВ "Кредитні ініціативи" був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю відповідачці ОСОБА_2 , зокрема, про наявність відповідних речових прав ОСОБА_2 , яка з 10 листопада 2003 року була власником квартири, зареєстрована і проживає у спірному житловому приміщенні разом із членами своєї сім"ї. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику, тому Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Крім того, суд вважає необґрунтованою позовну вимогу позивача пред`явлену до відповідачів про примусове зняття з реєстраційного обліку, оскільки таку вимогу може бути пред`явлено лише до органу реєстрації у разі відмови останнього у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Отже, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про примусове зняття з реєстраційного обліку відповідача, з огляду на відсутність з боку відповідача порушень прав позивача в цій частині спору.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, є необґрунтованим та не підлягає задоволенню у повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", в інтересах якої діє Мальцева Анастасія Владленівна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 23.02.2021.

Суддя: В.Е.Ємчук