Номер провадження: 22-ц/813/4370/21
Номер справи місцевого суду: 520/9861/19
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» адвоката Петришиної Анни Миколаївни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року представник ТОВ „Веллфін звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування вимог, представник посилався на те, що ТОВ „Веллфін є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданні у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 25 березня 2016 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір позики № 25376, відповідно якого позивач надав відповідачеві грошові кошти у розмірі 1500 гривень строком на 30 днів, а остання зобовязалась повернути позику в передбачені договором строки та сплатити відсотки. Проте, відповідач своїх зобовязань не виконала, у звязку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 17 квітня 2019 року становить 62 421 грн., з яких 1 500 грн основний борг; 29 241 заборгованість за відсотками та 31 680 грн заборгованість за простроченими відсотками. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ТОВ «Веллфін» адвокат Петришина Анна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пропуску строку позивачем позовної давності про застосування наслідків яких просив відповідач. Одночасно суд надав оцінку правовідносинам, які виникли між позивачем та відповідачем та прийшов до висновку про необгрунтованість, недоведеність та безпідставність позивачем своїх вимог.

Проте суд апеляційної інстанції з таким висновком першої інстанції не погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2016 року між ТОВ „Веллфін та ОСОБА_1 укладено договір позики № 25376, відповідно якого позикодавець зобовязується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобовязується повернути позику та сплатити проценти. Відповідно п.1.2 договору строк його дії становить 30 днів, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором. Відповідно п.1.3 договору, позика надається строком на 30 днів. Відповідно п.1.4 договору, дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем. Відповідно п.7.7 договору, до правовідносин за цим договором встановлюється загальний строк позовної давності, що за визначенням ст.257 ЦК України складає три роки (а.с.33-41).

Відповідно довідки від 03.04.2019 року 25 березня 2016 року на картку НОМЕР_1 ОСОБА_1 було успішно проведено видачу займу грошових коштів у розмірі 1 500 грн. через систему прийому платежів „Platon (ТОВ „Платежі онлайн) на сайті СREDITUP.COM.UA (а.с.43).

Відповідно довідки, за ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яка станом на 17 квітня 2019 року складає 62 421 грн., з яких 1 500 грн основний борг; 29 241 заборгованість за відсотками та 31 680 грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с.42).

Звертаючись з відзивом на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилається на те, що вимоги ТОВ „Веллфін є необгрунтованими та безпідставними, оскільки нею ніколи не укладався договір позики з ТОВ „Веллфін. Зазначає, що подана до суду у якості доказу копія договору не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджує факт підписання відповідачкою договору позики. Разом з тим, просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності, оскільки позов подано після закінчення встановленого законом трирічного строку.

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

В силу вимог п.1 ч. 1 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 сі. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, встановивши, що позов є необгрунтованим, недоведеним та безпідставним. Проте, такий висновок є помилковим, оскільки встановивши, що право позивача порушено не було, суд повинен був відмовити у задоволенні позову через необгрунтованість вимог, а не через порушення позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів з метою перевірки обгрунтованості вимог позивача, ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 липня 2020 року витребувала від АТ КБ „ПриватБанк інформацію стосовно рахунку № НОМЕР_1 , який не визнає відповідач та відповідно до отриманої відповіді, вказаний рахунок належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на який 25 березня 2016 року о 12:03:37 було перераховано 1 500 гривень з рахунку VVELLFIN. 25 березня 2016 року о 13:54:59 ОСОБА_1 розраховувалася карткою за товари в інтернет магазині на суму 918, 37 гривень, а 27.03.2016 року об 11:54:18 в ресторані Starpizza Cafe.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновками районного суду, що ОСОБА_1 не має відношення до укладеного з позивачем договору позики, оскільки як вбачається з вищенаведеного листа Банку, відповідач отримувала від позивача кошти та користувалася ними.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п.1.3-1.4 укладеного між сторонами договору позики від 25.03.2016 року, позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником та позикодавцем. Відповідно листа АТ КБ „ПриватБанк кошти від імені позивача були перераховані на рахунок відповідача 25.03.2016 року. За таких обставин, кінцевий термін повернення позики є 24 квітня 2016 року та саме з цього моменту пішов відлік часу позовної давності, про який заявив відповідач. До суду позивач звернувся 03 травня 2019 року, що підтверджується копією конверту (а.с.57), а отже строк позовної давності, позивачем порушено. Питання про поновлення строку позовної давності із зазначенням поважності причин його пропуску позивач не ставив, а тому строк позовної давності вважається пропущеним.

Доводи апеляційної скарги щодо переривання строку позовної давності у звязку з частковим погашенням позичальником боргу та пролонгації договору у звязку з внесеними до нього змінами додатковими угодами не приймаються судом до уваги, оскільки цих доказів позивач до районного суду не давав та суд їх не досліджував.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, учасник справи не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Проте, таких доказів апелянт не надавав та про причини неможливості подачі до районного суду розрахунку заборгованості, банківських виписок та додаткових угод не зазначив.

19 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 826/12675/15, касаційне провадження №К/9901/26923/18 (ЄДРСРУ № 85836646) досліджував питання особливостей подання нових доказів в суд апеляційної інстанції та порядок прийняття їх до розгляду та зробив наступний висновок - суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами, поважність причин яких повинен довести скаржник.

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження, без його участі, розпорядившись таким чином своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Таким чином в апеляційного суду відсутні підстави для прийняття нових доказів апелянта, які не досліджувалися районним судом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду - в частині мотивування відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» адвоката Петришиної Анни Миколаївни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року в частині мотивування відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09.02.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова