Справа № 182/6525/20
Провадження № 2/0182/616/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.06.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

16.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом та посилається на наступні обставини.

Він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 2012 року. Від цього шлюбу народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2012 року з нього стягуються на користь відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 його доходів, щомісяця, до досягнення ним повноліття.

04.09.2015 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Від цього шлюбу народилася дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На сьогодні він є єдиним годувальником у родині, оскільки ОСОБА_3 перебуває у відпустці по догляду за сином до досягнення ним трирічного віку, отримує лише соціальну допомогу у розмірі 860 грн., інших доходів не має.

Враховуючи викладене, зазначає, що після стягнення аліментів на користь відповідача, в нього відбулися зміни у сімейному стані та у матеріальному стані в сторону погіршення, тому він вважає, що є всі підстави звернутися до суду з даним позовом та просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 частини до 1/6 частини його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Ухвалою про відкриття провадження від 22.01.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

06.04.2021 року на адресу суду від відповідача подано відзив на позов (а.с. 23-25), в якому вона посилається, що твердження позивача про те, що його дружина отримує лише 860 грн. не відповідає дійсності. Крім того вказує, що їх спільний син ОСОБА_5 окрім потреб у їжі, одязі, лікуванні та навчанні, відвідує позашкільні заняття, вартість яких складає 800 грн. на місяць, що є додатковими витратами, які вона має нести одноособово. З огляду на те, що відповідач не обтяжений судовими рішеннями зі сплати аліментів на іншу дитину, є здоровим та працездатним чоловіком, проживає разом з молодшим сином, всі доходи у розмірі ѕ йдуть на утримання нової родини, заборгованості зі сплати аліментів не має, можливо зробити висновок, що аліменти у визначеному розмірі не є надмірним тягарем для нього. Тому посилання позивача на зміну свого сімейного стану як на підставу зменшення аліментів не є суттєвими та не дають достатніх підстав для задоволення позову. Враховуючи вказане просить суд у задоволенні позову відмовити.

В матеріалах справи наявна відповідь на відзив позивача (а.с. 30-31), подана до суду 20.04.2021 року, в якій позивач посилається, що всі доводи відповідача не спростовують законності та обґрунтованості його вимог. Вказує, що саме зміна сімейного та матеріального стану є підставною для зменшення розміру аліментів, а посилання відповідача на те, що вона несе також додаткові витрати на дитину є предметом окремого розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

На підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2012 року з ОСОБА_1 стягуються на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 його доходів, щомісяця, до досягнення ним повноліття (а.с. 5).

Згідно довідки покровського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за № 13.22-69/3/235 від 20.10.2020 року, ОСОБА_1 станом на 19.10.2020 року заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2/0417/876, виданим 08.02.2012 року, не має (а.с. 6).

Судом також встановлено, що 04.09.2015 року ОСОБА_1 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 (а.с. 8), від цього шлюбу народилася дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9). На даний час ОСОБА_3 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує соціальну допомогу (а.с. 32).

В обґрунтування позову про зменшення аліментів позивач посилався, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, тому аліменти, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання сина від першого шлюбу мають бути зменшені.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 51 Конституції України таст.180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно дост.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Положенням ч.1 ст.182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Таким чином, виходячи з наведеного положення закону, при вирішення вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.

Так, матеріалами справи встановлено, що звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього народився син від іншого шлюбу з ОСОБА_3 .

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що приводом зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, судом встановлено, що сімейний стан позивача і його матеріальне становище змінилися, що є підставою для зменшення присуджених рішенням суду розміру аліментів з 1/4 до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходів).

Виходячи з того, що згідно статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, колегія суддів вважає, що задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_1 та зменшення розміру аліментів з 1/4 частки на 1/6 частку доходів буде відповідати зазначеним принципам справедливості та неупередженості.

Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Посилання відповідача на те, що відповідач не обтяжений судовими рішеннями зі сплати аліментів на іншу дитину, є здоровим та працездатним чоловіком, проживає разом з молодшим сином, всі доходи у розмірі ѕ йдуть на утримання нової родини, заборгованості зі сплати аліментів не має, судом не беруться до уваги, оскільки зміна сімейного стану є підставою для зменшення розміру аліментів у розумінні ст. 192 СК України.

Посилання відповідача на те, що вона несе додаткові витрати на утримання дитини суд не мое покласти в основу рішення, оскільки такі витрати є предметом окремого розгляду, і не беруться судом до уваги при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідно зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2012 року у справі № 2/0417/876/2012 р. - з 1/4 частини на 1/6 частину та стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня набрання чинності рішенням суду та до повноліття дитини.

Сторонам роз`яснити, що розмір аліментів, стягнутих на утримання дитини, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, виконавчий лист по справі № 2/0417/876/2012 р., відповідно до ст. 432 ЦПК України визнається таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76,77, 81, 89, 259, 263-265, 268, 432 ЦПК України, ст.ст. 180, 182, 192 СК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів - задовольнити.

Зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2012 року у справі № 2/0417/876/201 р. - з 1/4 частини на 1/6 частину та стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня набрання чинності рішенням суду та до повноліття дитини.

Після набрання законної сили рішенням суду виконавчий лист по справі № 2/0417/876/2012р.- визнається таким, що не підлягає виконанню.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева