КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9440/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просили:

- Зняти арешт з нерухомого майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на законних підставах належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 13 травня 2002 року та інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 лютого 2020 року КВ-2020 №5209, на яку накладено арешт постановою серія АА № 892513 від 21 липня 2005 року Відділом державної виконавчої служби Оболонського району (м.Київ);

- Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 10 серпня 2005 року № 2274402 про арешт нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтуванні позовних вимог зазначили, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 .

У лютому 2020 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 виявили, що на їх квартиру накладено арешт постановою відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513. Обтяження зареєстровано Другою луцькою державною нотаріальною конторою 10 серпня 2005 року за № 2274402. При цьому власником квартири АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_4 .

Як стверджували позивачі, діяльність Другої луцької державної нотаріальної контори на сьогодні припинена, а документи діловодства та архіву передано до Волинського обласного нотаріального архіву.

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулися до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо неправомірності накладеного на їхню квартиру арешту. Заявникам було повідомлено, що у відділі відсутні виконавчі документи, за якими відкрито виконавче провадження та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та відмовлено у наданні інформації щодо підстав накладення арешту, оскільки виконавчі провадження, які були передані до архіву Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до 2018 року, знищені за строками зберігання. Також заявників було проінформовано, що постанова відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513 у Волинському обласному нотаріальному архіві відсутня. За таких обставин Оболонським районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у знятті арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилаються на те, що в Єдиниму реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вказано, що власником квартири АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_4 , проте позивачам така особа не відома. Будь-яка інформація, що давала б змогу ідентифікувати особу ОСОБА_4 у позивачів відсутня.Позивачі звертались із заявами до Генеральної прокуратури, Київської міської прокуратури, міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Національної поліції у м. Києві та отримали відповіді про відсутність інформації про вказану особу.

Зауважують, що ними не отримувались судові рішення, постанови про відкриття виконавчого провадження або постанови про арешт майна боржника, що стосується квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачам.

Судом першої інстанції під час розгляду справи не забезпечено повне з`ясування обставин про особу боржника, інформацією про яку згідно з законодавством мали б володіти представники відповідача та третьої особи.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Посилається на те, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції(м. Львів) не здійснювало жодних заходів щодо накладення арешту на майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та не має повноважень відповідно до статті 59 Закон № 1404 - VIII, Положення для таких дій, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог у даній справі.

В судовому засіданні позивачі підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що позивачами пред`явлено позов про звільнення з-під арешту майна до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яке не є належним відповідачем у справі. Клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивачі у ході розгляду справи не заявляли.

Колегія суддів погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що із копії свідоцтва про право власності на квартиру від 13 травня 2002 року серії № НОМЕР_1 виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, а також інформаційної довідки від 12 лютого 2020 року КВ-2020 № 5209, виданою комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 5-7, том 1).

10 серпня 2005 року Другою Луцькою державною нотаріальною конторою за № 2274402 на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Оболонського району (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513, указана обставина підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. При цьому власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а. с. 8, 62).

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (касаційне провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що «при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, позивачі пред`явили позовні вимоги до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яке не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно.

В матеріалах справи наявна виписка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з якої вбачається, що власником об`єкту обтяження за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . (а. с. 8).

Особу, в інтересах якої накладено арешт на майно ОСОБА_4 до участі у справі як відповідача не залучено, клопотань про залучення ОСОБА_4 позивачі не заявляли, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, а також встановивши те, що ОСОБА_4 до участі в справі як відповідача не залучено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19) та підстав для відступу від таких висновків колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не мали змоги залучити до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_4 , оскільки не мали можливості ідентифікувати його особу не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги.

Отже з урахуванням викладених обставин доводи апеляційної скарги, що стосуються саме предмету позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку позивачі не скористались своїм правом визначеним законом та не подали суду заяву про залучення до участі у справі боржника ОСОБА_4 за виконавчим провадженням № АА 892513.

Доводи апеляційної скарги про те, що ними не отримувались судові рішення, постанови про відкриття виконавчого провадження або постанови про арешт майна боржника, що стосуються квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачам не заслуговують на увагу.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржників.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.