ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

30 червня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В січні 2020 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та просив суд постановити рішення яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 10000 доларів США, 3% річних в розмірі 2370,19 грн., судовий збір у розмірі 2425,86 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. (а.с.2-8,47-49).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с.123-125).

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючи на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та не правильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог (а.с.141-147).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогр-ес Трейд» №27/09/18 від 27 вересня 2018 року, укладеного між учасниками ТОВ «Прогр-ес Трейд» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.113), відповідач придбав у позивача частку в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогр-ес Трейд» номінальною вартістю 156570 грн., що складає 51% Статутного капіталу. Того ж дня, 27 вересня 2018 року між сторонами був укладений Акт приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ «Прогр-ес Трейд» (а.с.114) та підписано Протокол загальних зборів учасників ТОВ «Прогр-ес Трейд» №27/09/18 від 27 вересня 2018 року (а.с.115), зі змісту підтверджується факт передачі ОСОБА_1 належної йому оплаченої частки статутного капіталу ОСОБА_2 і визначення останнього єдиним учасником ТОВ «Прогр-ес Трейд».

Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки від 27 вересня 2018 року, ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_1 до 31 грудня 2019 року суму 10000 доларів США (а.с.9). Отже, розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить лише умову про передачу встановленої суми, натомість не містить умови про отримання ним у борг коштів, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання, з її змісту не вбачається, що позивач є позикодавцем.

Відповідачем заперечується факт написання боргової розписки, отримання у борг будь-яких грошових коштів та зобов`язання повернути їх позивачу, а позивачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що укладення між сторонами договору позики не відбулося, а тому враховуючи наведене, а також те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт передачі ним грошей в сумі 10000 доларів США відповідачу, тобто укладення між ними договору позики, а позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що правовідносин, які виникають із договору позики, між сторонами не виникло.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Вимогами ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визнання кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/ 16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогр-ес Трейд» №27/09/18 від 27 вересня 2018 року, укладеного між учасниками ТОВ «Прогр-ес Трейд» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.113), відповідач придбав у позивача частку в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогр-ес Трейд» номінальною вартістю 156570 грн., що складає 51% Статутного капіталу. Того ж дня, 27 вересня 2018 року між сторонами був укладений Акт приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ «Прогр-ес Трейд» (а.с.114) та підписано Протокол загальних зборів учасників ТОВ «Прогр-ес Трейд» №27/09/18 від 27 вересня 2018 року (а.с.115), зі змісту підтверджується факт передачі ОСОБА_1 належної йому оплаченої частки статутного капіталу ОСОБА_2 і визначення останнього єдиним учасником ТОВ «Прогр-ес Трейд».

Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки від 27 вересня 2018 року, ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_1 до 31 грудня 2019 року суму 10000 доларів США (а.с.9).

Таким чином розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить лише умову про передачу встановленої суми, натомість не містить умови про отримання ним у борг коштів, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання, з її змісту не вбачається, що позивач є позикодавцем.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що позивач як особа, яка оскаржує рішення суду, не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Аргументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди скаржника з висновками місцевого суду, невірного розуміння ним вимог чинного законодавства, що регулює наявні правовідносини, та власного помилкового тлумачення характеру спірних правовідносин. Доводи позивача були предметом ретельного розгляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ).

Оскаржуване рішення суду відповідає критерію його обґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність, обґрунтованість і об`єктивність постановленого судом оскаржуваного рішення, колегія суддів не знаходить достатніх та законних підстав для задоволення апеляційної скарги

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залшає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: