Справа № 523/2381/20
Провадження №2/523/1108/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі :

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Мельніченко Г.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні , в порядку загального позовного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі , справу за позовом -

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1) про встановлення факту проживання однією сім`єю,

За участю: позивачки ОСОБА_1 і її представника - адвоката Стойкова М.І., представника відповідача за довіреністю Балюк Б.О.

Установив:

Позивачка в лютому 2020 року звернулась із вказаним позовом до суду та просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати ОСОБА_1 спадкоємицею четвертої черги як особу, котра проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Вимоги позову обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Одеській області 10 грудня 1999 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 - з квітня місяця 2014 року проживала спільно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у місті Одеса за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 30 квітня 2019 року складений відповідний актовий запис № 4819 та Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Як зазначила позивачка у своєму позові, на початку квітня місяця 2014 року спадкодавець фактично переїжджає до шестикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 , у якій ОСОБА_1 вже проживала разом зі своєю сім`єю.

23 квітня 2014 року спадкодавець укладає договір дарування із ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , внаслідок чого спадкодавець приймає у власність нерухоме майно - 130/1000 шестикімнатної квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , про що свідчить відповідний договір дарування, що зареєстровано за номером 615, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, котрий так само свідчить про вид спільної власності, а саме спільна часткова власність.

Починаючи з квітня місяця 2014 року ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 фактично проживали спільно.

Разом зі спільним фактичним проживанням вели зі спадкодавцем спільні витрати. Як приклад виступає факт оплати мною послуг з газопостачання, хоча спадкодавець уклала Договір про надання населенню послуг з газопостачання з ПАТ «Одесагаз», проте витрати за надані послуги фактично оплачувала ОСОБА_1 , про що свідчать відповідні квитанції.

Як зазначила позивачка, вона разом зі спадкодавцем вели спільний бюджет, зокрема це стосувалося оплати комунальних послуг, купівлі продуктів харчування тощо. Протягом вказаного терміну спільного проживання неодноразово купувались продукти харчування, засоби особистої гігієни, здійснювались дрібні побутові ремонтні заходи тощо.

Необхідні матеріали для підтримання у нормальному стані приміщень загального користування зі спадкодавцем (кухня, коридор, санвузол тощо) купувалися також разом, проте фактично здебільшого підтриманням в належному стані цих приміщень займалася позивачка з огляду на похилий вік спадкодавця. Але слід зазначити, що у частині прибирання приміщень спільного користування спадкодавець займалася цим сама. Доволі часто таке прибирання ініціювалося спадкодавцем, оскільки протягом тривалого проміжку часу вона працювала санітаркою у Центрі первинної медико-санітарної допомоги № 28 й питання підтримання чистоти було пріоритетним.

Враховуючи зазначене в позовні заяві ОСОБА_1 , наголосила на фактичному веденні спільного господарства, наявності у неї та покійною ОСОБА_2 спільного бюджету, проведенням спільних витрат, наявністю взаємних прав та обов`язків, що у сукупності засвідчує реальність сімейних відносин.

Окрім того, після смерті спадкодавця ОСОБА_1 здійснила проведення поховання ОСОБА_2

01 травня 2019 року ОСОБА_1 укладено договір-замовлення на організацію та проведення поховання № 049214, предметом якого були організація похорон, надання суміжних послуг та товарів, власне проведення поховання померлої та облаштування місця поховання.

01 травня 2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_4 як користувачу місця 7 на Західному кладовищі в м. Одеса № 22 на ділянці № 278, де й поховано 01 травня 2019 року спадкодавця.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 просила її позовні вимоги задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року відкрито загальне позовне провадження по зазначеній справі та надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву. (а.с. 40). Ухвалою суду від 10 червня 2021 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 87,88).

В установлений строк відповідачем відзиву на позов не надано.

Позивачка та її представник-адвокат Стойков М. І. в судовому засіданні підтримали позов та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позору в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено саме п`ятирічного строку спільного проживання між нею та ОСОБА_2 .

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав позивача, її представника та представника відповідача, суд доходить висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Позивач або її представник-адвокат Стойков М. І. не звертався до суду в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування доказів, а саме спадкової справи (або довідки про її відсутність) після смерті ОСОБА_2 , задля встановлення повного кола осіб, оскільки рішення по зазначеній справі може вплинути на права та обов`язки таких осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 30 квітня 2019 року складений відповідний актовий запис № 4819 та Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . (а.с. 18).

Їй за життя належала нерухоме майно у вигляді 130/1000 шестикімнатної квартири АДРЕСА_7 . (19,20).

Окрім того, згідно Свідоцтва про право власності на житло позивачу та її родині належить 346/1000 квартир 85, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , котрі були приватизовані 03 березня 2009 року. (а.с. 10-17).

Як письмовий доказ спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано копію квитанції про сплату комунальних послуг від 16 серпня 2016 року (а.с. 33).

Окрім того, дійсно після смерті спадкодавця ОСОБА_1 здійснила проведення поховання ОСОБА_2

01 травня 2019 року ОСОБА_1 укладено договір-замовлення на організацію та проведення поховання № 049214, предметом якого були організація похорон, надання суміжних послуг та товарів, власне проведення поховання померлої та облаштування місця поховання.

01 травня 2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_4 як користувачу місця 7 на Західному кладовищі в м. Одеса № 22 на ділянці № НОМЕР_5 , де й поховано ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкодавця. (а.с. 25-30).

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Суд, досліджуючи вказані обставини, вважає, що лише самої однієї квитанції без інших доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини - не достатньо, з огляду на те, що саме по собі визначення «постійне проживання» зводиться зокрема до того, що певні особи протягом значного часу перебувають у таких відносинах, які б незалежний спостерігач мав змогу оцінити як «постійне проживання» таких осіб. Зокрема це охоплюється введенням спільного господарства; наявністю спільних витрат; наявність спільного бюджету; наявність спільного харчування, купівлі певного майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, тому, за таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 3, 4-7,1-13, 17- 18,76-81, 89, 109, 131,137, 141, 211, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1) про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , померлою в квітні 2019 р. залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів (ч.6ст259 ЦПК України).

Повний текст рішення складено 18 червня 2021 року.

Суддя/