Справа № 175/3634/18
Провадження № 2/175/1156/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойко О.М.,

при секретарі судового засідання Кучеренко О.Ю.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Литвиненко О.С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користування житловим будинком АДРЕСА_1 . У ході розгляду позивач уточнила свої позовні вимоги та подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом. В обґрунтування позову зазначає, що вона з 1996 року по 2017 рік проживала з ОСОБА_7 як дружина без реєстрації шлюбу. З грудня 2004 року вона зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 . Після смерті ОСОБА_7 його спадкоємцями є три сини - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та вона як цивільна дружина. Після смерті ОСОБА_7 вона деякий час проживала у будинку за місцем реєстрації, однак з травня 2018 року не мешкає за вказаною адресою, оскільки замки на дверях змінені, вона не може попасти у будинок. Позивачка вважає, що вона, як член родини померлого ОСОБА_7 , має право на користування будинком АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник ОСОБА_1 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд визнати ОСОБА_4 членом сім`ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 його жінкою, з яким вона проживала як чоловік та жінка з серпня 1996 року по день смерті ОСОБА_7 ; усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її до зазначеного будинку.

Відповідач ОСОБА_8 та його представник адвокат Литвиненко О.С., відповідач ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки ОСОБА_4 не проживала з померлим ОСОБА_7 як чоловік та дружина. ОСОБА_4 була робітницею ОСОБА_7 . Реєстрація ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 була здійсненна у зв`язку з тим, ніде було зареєструватись.

Суд, вислухавши в судовому засіданні думку сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного.

Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (частина 1 статті 30 ЦПК України).

Оскільки предметом у цій справі є усунення перешкод у користуванні будинком, розташованого на території Дніпровського району Дніпропетровської області справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників(ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії паспорту (а.с.6) ОСОБА_4 з 21 грудня 2004 року зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 .

Як пояснила позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні, вона зареєструвалася у зазначеному будинку як дружина власника ОСОБА_7 , оскільки проживала з ним у фактично шлюбних відносинах.

Разом з цим, суд бере до уваги той факт, що питання встановлення факту проживання ОСОБА_4 разом з померлим ОСОБА_7 з 1996 року по 07 листопада 2017 року було предметом розгляду справи у Жовтневому районному суді міста Дніпропетровська, рішенням якого від 18 жовтня 2019 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року за результатами перегляду рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року в апеляційному порядку, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року по день смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 82 ЦПК України).

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_4 членом сім`ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 його жінкою, з яким вона проживала як чоловік та жінка з серпня 1996 року по день смерті ОСОБА_7 , - задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги вже розглянуті по суті та факт проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_4 встановлений іншим судовим рішенням, та повторно встановити даний факт не є доцільним.

Більше того, позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині сформульовані некоректно, а обраний нею спосіб захисту свого порушеного права у цій частині не передбачений ст. 16 ЦК України.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом, суд дійшов наступного.

Суд не може прийняти до уваги, як доказ Довідку за вих. №1 від 04 січня 2018 року (а.с. 30) за підписом Голови квартального комітету №87 Руденко Н.І. про те, що ОСОБА_4 з 1996 року мешкала з ОСОБА_7 по день його смерті в цивільному шлюбі вели спільне господарство за адресою АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до листа Підгородненського міського голови Андрія Горба за вих. №2588 від 29 вересня 2020 року ОСОБА_10 є головою вуличного комітету №87, до якого не відноситься вул. Журавлина, однак станом на січень 2018 року не являлась головою вуличного комітету по АДРЕСА_1 .

Крім того, допитані в судовому засіданні в якості свідків відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 пояснили, що їх батько ОСОБА_7 ніколи не проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 , вони не вели спільне господарство. Відповідачі пояснили, що за адресою АДРЕСА_2 їхнім батьком ОСОБА_7 фактично на одному фундаменті збудував три однакові будинки. Будувались вони для синів відповідачів по справі. В одному з будинків проживав сам ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 була хатньою робітницею у будинку ОСОБА_7 , за що отримувала заробітну платню. Реєстрація ОСОБА_11 за місцем проживання померлого ОСОБА_7 не доводить факт спільного проживання та ведення господарства. Їхній батько ОСОБА_7 був заможнім чоловіком, мав багато найманих працівників, серед яких була і ОСОБА_4 ОСОБА_7 зареєстрував ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 , оскільки остання не мала реєстрації взагалі за будь-якою адресою. ОСОБА_12 мешкала в будинку ОСОБА_7 як наймана хатня робітниця, а не як дружина, оскільки не мала іншого житла. Після смерті ОСОБА_7 . ОСОБА_4 добровільно виїхала з будинку, сама забрала свої речі, віддала ключі від будинку, оскільки перестала отримувати заробітну плату. ОСОБА_4 має у власності декілька об`єктів нерухомості, серед яких і будинок у АДРЕСА_3 , де вона мешкає нині.

Свідок ОСОБА_13 підтвердила факт проживання ОСОБА_4 за однією адресою з померлим ОСОБА_7 . Однак даний факт в судовому засіданні не заперечували і відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6

ОСОБА_4 у судовому засідання 28 жовтня 2019 року підтвердила той факт, що вона працювала у ОСОБА_7 (а.с. 115).

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_4 працювала у покійного ОСОБА_7 в будинку як наймана хатня робітниця. Будинок ОСОБА_7 будував для синів.

Свідок - голова квартального комітету №87 ОСОБА_10 пояснила, що не має відносин з жодною зі сторін у справі. ОСОБА_11 зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 , де проживав і померлий ОСОБА_7 . Їй відомо, що ОСОБА_4 та померлий ОСОБА_7 проживали разом, вели спільне господарство як чоловік та дружина.

Суд не бере до уваги надане письмове пояснення свідка ОСОБА_16 , надане ОСОБА_4 через канцелярію суду, оскільки вказані пояснення належним чином не завірені, та встановити написання даних пояснень саме свідком ОСОБА_16 не можливо.

Твердження ОСОБА_4 про те, що вона не має іншого житла, окрім будинку АДРЕСА_1 , спростовується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 93-95), відповідно до якої ОСОБА_4 має у власності декілька об`єктів нерухомості у Новомоковському районі Дніпропетровської області, серед яких комплекси Свинарник, Корівник, садовий будинок на території Орлівщинської сільської ради.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що у травні 2018 року вона бачила як ОСОБА_4 самостійно без будь-якого примусу вивозила свої речі з будинку ОСОБА_7 , ніхто з відповідачів - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не були присутні коли ОСОБА_4 вивозила свої речі.

Судом встановлено, що правовідносини, які склалися нині між сторонами носять спадковий характер, оскільки фактично існує спір з приводу користування спадковим майном померлого ОСОБА_7 .

Проте, позивачем не було заявлено клопотання про витребування доказів, зокрема витребування спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , з метою з`ясувати хто на сьогоднішній день прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , зокрема житловий будинок по АДРЕСА_1 . Однак жодна зі сторін цим правом не користалася. Таким чином, на день ухвалення судового рішення, не зрозуміло хто на сьогоднішній день є власником (власниками) будинку АДРЕСА_1 , або прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 та хто конкретно чинить ОСОБА_4 перешкоди у користуванні майном.

Аналізуючи наведені сторонами доводи та наведені ними доводи, суд дійшов до висновку, що в судовому засіданні було підтверджено той факт, що ОСОБА_4 у добровільному порядку покинула житловий будинок АДРЕСА_1 , доказів на підтвердження факту чинення будь-яких перешкод у користуванні будинком, позивачем не надано, що є підставою для відмови позові у цій частині.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , судові витрати по сплаті сум судового збору залишити за рахунок позивачки ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 44, 48, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 121, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 223, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, 284, 289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог за уточненим позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом відмовити.

Судові витрати по сплаті сум судового збору залишити за рахунок позивачки ОСОБА_4 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко

Повний текст рішення складено 18.06.2021 року