ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3413/20

Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/88/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Губар В.С., Скрипки А.А.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: Вертіївська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю (суддя Гагаріна Т.О.), ухвалене о 10 год. 36 хв. у м.Ніжин, повний текст рішення складено 03 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що позивачка на підставі усної домовленості з ОСОБА_3 у травні 2000 року оселилась в належному останній будинку АДРЕСА_1 . 27.10.2000 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено в простій формі домовленість про купівлю будинку, відповідно до якої ОСОБА_3 передала позивачці у власність вказаний житловий будинок, а остання прийняла його і сплатила за нього гроші в сумі 800 грн. Домовленість була оформлена розпискою. За доводами ОСОБА_1 , з 2000 року по теперішній час вона постійно, відкрито, добросовісно і безперервно проживає в будинку АДРЕСА_1 , зробила капітальний ремонт і поліпшення будинку. ОСОБА_3 , проживаючи у своєї доньки в Київській області, постійно відмовлялась звернутися до нотаріуса, а у 2005 році вона померла. Після смерті ОСОБА_3 її донька ОСОБА_2 та інші особи не пред`являли до позивачки претензій з приводу володіння будинком, в спадщину будинок не приймали. ОСОБА_1 вказує, що відомості щодо спірного будинку в реєстрах відсутні, що вказує на те, що право власності не зареєстровано. Позивачка вважає, що має право на набуття права власності на будинок за набувальною давністю, оскільки вона відкрито, добросовісно та безперервно користується нерухомим майном більше 10 років.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном, оскільки вона знає хто є власником спірного майна, та на підставі розписки від 27.10.2000 отримала спірний житловий будинок не у володіння (володіння та користування), а саме у власність, проте належним чином договір купівлі-продажу нерухомого майна протягом тривалого часу (з жовтня 2000 року по 08 червня 2006 року (день смерті ОСОБА_3 )) оформлений його сторонами не був. Також судом встановлено, що ОСОБА_2 у визначений законодавством строк звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , отже не оформлення ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спадкове майно не позбавляє її права на спадщину і не свідчить про відмову від таких прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове рішення про задоволення її позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що з 2000 року по теперішній час позивачка одноосібно відкрито безперервно володіє будинком АДРЕСА_1 , проте у зв`язку зі смертю власниці будинку втратила можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Позивачка вказує, що спадкоємець померлої власниці ОСОБА_2 , яка у лютому 2008 року подала заяву про прийняття спадщини, не претендує на спірний будинок і не оформляла свого права власності на нього в порядку спадкування. ОСОБА_1 посилається, що у неї відсутній юридичний титул на володіння будинком, отже має місце безтитульність володіння, що створює необхідні підстави для застосування інституту набувальної давності. Позивачка вважає безпідставним посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови в задоволенні позову на те, що відповідачка ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , а також неправильним висновок суду про те, що позивачка не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів майном.

У відзиві на апеляційну скаргу Вертіївська сільська рада Ніжинського району просить розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами, поясненнями та прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства. Відповідач підтверджує обставини, на яких ґрунтується позов, а саме, що в 2000 році позивачка на підставі домовленості з ОСОБА_3 оселилася в будинку АДРЕСА_1 і провела там ремонт. За доводами Вертіївської сільської ради Ніжинського району, з 2000 року позивачка одноосібно відкрито і безперервно володіє спірним будинком.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на жилий будинок від 8 січня 1981 року (а.с.6-7).

Також факт належності ОСОБА_3 вказаного будинку підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи (а.с.8-11).

Згідно з розпискою від 27 жовтня 2000 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 вісімсот грн за будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; сума купівлі-продажу була обговорена обоюдно; всі документи на будинок передано для оформлення в нотаріальну контору ОСОБА_1 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася її донька ОСОБА_2 , якій 29 лютого 2007 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), майновий пай, грошові внески (а.с.13-15, 19).

Згідно з довідкою Вертіївської сільської ради Ніжинського району від 09 вересня 2020 року ОСОБА_1 з 2000 року по даний час добросовісно, відкрито та безперервно володіє будинком АДРЕСА_1 (а.с.33).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже або безхазяйне майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ч.3 ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести позивач, є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 заволоділа спірним житловим будинком на підставі спочатку усної домовленості з його власницею ОСОБА_3 , а згодом і на підставі договору купівлі-продажу, оформленого розпискою від 27.10.2000 року. Власниця будинку передала ОСОБА_1 документи на будинок свідоцтво про право власності на жилий будинок і інвентаризаційну справу. З незалежних від неї причин позивачка не змогла належним чином оформити своє право власності на спірний будинок. При цьому заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про відсутність у неї юридичного титулу на володіння спірним будинком у зв`язку з неналежним оформленням договору купівлі-продажу. Викладені обставини підтверджують факт того, що позивачка добросовісно заволоділа житловим будинком АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживає у вказаному будинку з моменту його придбання, здійснює його ремонт і поліпшення, сплачує комунальні послуги (а.с.16-18). Оскільки власниця будинку померла, то позивачка не має змоги іншим способом ніж шляхом визнання за нею права власності за набувальною давністю оформити своє право власності.

Спадкоємиця ОСОБА_3 її донька ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом і отримала свідоцтва про право на спадщину на майно своєї матері, окрім спірного будинку. У своїй заяві до Вишгородської районної нотаріальної контори Лисак В.М. вказувала, що на день смерті матері залишилось майно: право на земельну частку (пай), майновий пай, грошові внески. Спірний будинок вона не внесла в перелік спадкового майна. З моменту прийняття спадщини (2008 рік) ОСОБА_2 спірним будинком не цікавилася, не здійснювала дій щодо отримання свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 , не пред`являла вимог до ОСОБА_1 щодо виселення з будинку і його повернення.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивачкою підтверджено факт добросовісного заволодіння спірним майном, безперервне володіння ним протягом 20 років, що є підставою для визнання за нею права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2020 року скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 ( місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на будинок АДРЕСА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: