Справа № 509/2900/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки, адвоката Приймачук С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про поділ майна при розірванні шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

22.06.2020 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 про поділ майна наступним шляхом:

- визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка 31-А, кадастровий номер::02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка).

- визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на Ѕ (одну другу) житлового будинку, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка 31-А.

В обґрунтування позову Позивач зазначила, що 27.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №354.

01 липня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/6105/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, винесено рішення, яким розірвано шлюб, зареєстрований 27 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 354, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В період шлюбу подружжям набуто у власність майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, складається з:

-земельної ділянки площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка 31-А, кадастровий номер: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка).

-житлового будинку, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка

АДРЕСА_4 та побудованого під час перебування в шлюбі. Позивач зазначає, що житловий будинок не введений в експлуатацію у відповідності до діючого законодавства, однак, будівництво будинку закінчено та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини Відповідача, а Позивач позбавлена можливості здійснити такі дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини набутого за час шлюбу зазначеного майна. Крім того, в наведеному будинку проживає Позивач з дитиною, Відповідач у цьому будинку не проживає.

Ухвалою суду від 22.06.2020р. було відкрито провадження по справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.03.2020р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 05.05.2021р.

Протокольною ухвалою від 05.05.2021р. було задоволено клопотання представника відповідача та оголошено перерву у судовому засіданні до 08.06.2021р.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд звертає увагу на те, що на стадії підготовчого провадження, суд, за клопотанням представника відповідача та самого відповідача, неодноразово відкладав підготовче судове засідання для надання стороні відповідача часу на надання відзиву на позовну заяву, проте останній наданим правом не скористався та відзиву на позовну заяву до суду не надав.

У судове засідання призначене на 08.06.2021р. з`явився позивач та його представник. Позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання призначене на 08.06.2021р. не з`явилися, належним чином були сповіщені про дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляли.

Суд звертає увагу на те, що на стадії підготовчого провадження, суд, за клопотанням представника відповідача та самого відповідача, неодноразово відкладав підготовче судове засідання для надання стороні відповідача часу на надання відзиву на позовну заяву, проте останній наданим правом не скористався та відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на викладене, враховуючи не надання відповідачем відзиву на позовну заяву без поважних причин, суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Ознайомившись з позовною заявою та дослідивши надані до суду докази на підтвердження доводів викладених у позовній заяві, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №354.

01.07.2020 року Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/6105/20 винесено рішення, яким розірвано шлюб, зареєстрований 27 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 354, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

За час шлюбу подружжям було придбано земельну ділянку, площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка 31-А, кадастровий номер: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Федорченко Т. М. Одеського міського нотаріального округу, реєстровий номер 607. Згідно договору покупцем земельної ділянки є Відповідач ОСОБА_2 .

З тексту пункту 8 договору вбачається, що даний договір укладений за письмової згоди дружини Покупця.

За час шлюбу, подружжям на вказаній земельній ділянці побудований житловий будинок. Судом встановлено, що на час розгляду справи побудований будинок не введений в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, право власності на житловий будинок не зареєстрований.

Згідно експертного висновку №151/20 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 17.11.2020 р. складеного експертом ОСОБА_4 вбачається, що відсоток будівельної готовності житлового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:005:2565 за адресою: АДРЕСА_5 становить 100%.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).

За правилами ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно із ч.1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є спільною сумісною власністю, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21.11.2018 р. по справі №372/504/17, звертаючись до змісту ст. 60, 70 СК та ст. 368 ЦК робить висновок, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на зазначене майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за його власні кошті.

При цьому суд також приймає доказ, наданий Позивачем експертний висновок №151/20 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 17.11.2020 р., згідно ст. ст. 76 80, 95, 102 ЦПК України як належний, достатній, допустимий та достовірний письмовий доказ, який згідно ч. 11 ст. 83 ЦПК України не викликає жодних сумнівів, та підтверджує обставини, які не підлягають додатковому доказуванню згідно приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Судом встановлено, що згідно відомостей експертного висновку №151/20 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 17.11.2020 р. експертом Сікорською О. А. визначено, що відсоток будівельної готовності житлового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:005:2565за адресою: АДРЕСА_5 » становить 100%.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 07.04.2020 року у справі № 369/9613/16-ц зазначив, що системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша ст. 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12 від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 567/147/16-ц та від 24 лютого 2021 року у справі № 759/3931/18.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому належну вмотивованість судового рішення необхідно розглядати як самостійну вимогу, яка не є тотожною вимогам законності й обґрунтованості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлений законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Крім того, загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

З огляду на вищевикладене, оцінивши надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що незавершене будівництво житлового будинку, збудованого за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво його закінчено та ступінь готовності складає 100 %. Позивач проживає у житловому будинку, тобто фактично використовує його за функціональним призначенням, але Відповідач не вчиняє дій щодо введення житлового будинку до експлуатації і право власності на нього не оформлює, а Позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, отже, наявні правові підстави для визнання за позивачем права на 1/2 частини незавершеного будівництва.

На підставі. ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,141,258-259,263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,05 га, що розташована у АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 (одну другу) житлового будинку, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована у АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1680,00 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять грн. 40 коп.).

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 червня 2020 року в частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер земельної ділянки: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить ОСОБА_2 скасувати.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Повний текст рішення складено 18.06.2021 року.

Суддя А.І.Бочаров