Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 127/27390/19

провадження № 61-17431св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Суть справи

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про визнання на території України рішення іноземного суду.

Зазначала, що рішенням (винесеним у формі постанови) Окружного суду міста Нікосія (Республіка Кіпр) від 30 січня 2019 року у справі № 295/18 за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв Міністр юстиції та громадського порядку Кіпру, до неї ( ОСОБА_1 ) про забезпечення повернення дитини (сина) до України, була затверджена мирова угода між нею та ОСОБА_2 .

Вказаним рішенням іноземного суду визначено порядок та умови здійснення/реалізації сторонами своїх прав щодо піклування (визначення місця проживання дитини, зустрічей з дитиною, спілкування з нею) з їх малолітнім сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 18 липня 2019 року.

Відповідно до пункту 20 Угоди між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу у цивільних справах від 06 вересня 2004 року, вказані країни визнають і виконують на своїй території судові рішення, ухвалені на території іншої Договірної Сторони, зокрема, у цивільних справах, включаючи сімейні справи.

Посилаючись на те, що в провадженні судів України перебувають справи щодо реалізації прав опіки по відношенню до їх спільного сина, які необхідно припинити, та з метою забезпечення виконання умов затвердженої між сторонами мирової угоди, просила визнати на території України вищевказане рішення іноземного суду (винесене у формі постанови).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Вінницького міського суду від 30 липня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення іноземного суду таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Суд першої інстанції звернув увагу, що постанова Окружного суду міста Нікосія від 30 січня 2019 року містить застереження, згідно з яким якщо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконають зазначену постанову, вони підлягають арешту, а їх майно підлягає конфіскації.

Суд вважав, що дане застереження суперечить нормам законодавства України (кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; кожному гарантується недоторканність житла; кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю), а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо гарантування кожному права на свободу та особисту недоторканність, право на повагу до свого житла, захист власності.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про міжнародне приватне право» норма права іноземної держави не застосовується у випадках, якщо її застосування призводить до наслідків, явно несумісних з основами правопорядку (публічним порядком) України.

З огляду на те, що право на свободу та право власності є складовими публічного порядку України, а захист цих прав передбачений законодавством України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та враховуючи, що захист цих прав закріплений на конституційному рівні (статті 29, 41 Конституції України), що однозначно впливає на правові підстави визнання рішення іноземного суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що подібні рішення іноземних судів не повинні бути визнані в Україні, відповідно, і не повинні виконуватись.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року скасовано.

Клопотання ОСОБА_1 про визнання в Україні рішення іноземного суду задоволено.

Визнано в Україні рішення (винесене у формі постанови) Окружного суду міста Нікосія (Республіка Кіпр) від 30 січня 2019 року, що набрало законної сили

18 липня 2019 року, у справі №2 95/18 за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв Міністр юстиції та громадського порядку Кіпру, до

ОСОБА_1 про забезпечення повернення дитини (сина) до України.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що у справі, у якій ухвалене зазначене рішення іноземного суду, на підставі довіреності ОСОБА_2 діяв Міністр юстиції та громадського порядку Кіпру. В засіданні апеляційного суду факт уповноваження Міністра представляти інтереси ОСОБА_2 не заперечував його представник - адвокат Малявчик О. В., у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 , як сторона, не брав участі у процесі і мирова угода укладена без нього. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що існують інші обставини, передбачені пунктами 1-5 частини другої статті 468 ЦПК України, за наявності яких у задоволенні клопотання могло б бути відмовлено.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

20 листопада 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що клопотання про визнання рішення іноземного суду подане з порушенням вимог пунктів 1, 3 частини другої статті 472 ЦПК України, оскільки до клопотання не долучено належно завірені копії необхідних документів. На окремих документах міститься лише підпис адвоката заявника без підтвердження його повноважень на це. Підпис на клопотанні вчинений не заявником.

Короткий зміст відзиву

У квітні 2021 року до Верховного Суду представника ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання в Україні рішення Окружного суду міста Нікосія (Республіка Кіпр)

від 30 січня 2019 року у справі № 2 95/18 про забезпечення повернення дитини (сина) до України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами відкриття касаційного оскарження стали доводи касаційної скарги про допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що рішенням (винесеним у формі постанови) Окружного суду міста Нікосія (р. Кіпр) від 30 січня 2019 року у справі № 295/18 за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв Міністр юстиції та громадського порядку Кіпру, до ОСОБА_1 про забезпечення повернення дитини (сина) до України, затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у даній справі, якою визначено порядок та умови здійснення/реалізації сторонами - ОСОБА_1 (відповідачем) та ОСОБА_2 своїх прав щодо піклування (визначення місця проживання дитини, зустрічей з дитиною, спілкування з нею) відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду ОСОБА_1 додала копії документів, затверджених апостилями, зокрема, рішення (винесеного у формі постанови) Окружного суду міста Нікосія (Республіка Кіпр) від 30 січня 2019 року у справі № 295/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення повернення дитини (сина) до України, довідку Сімейного суду міста Нікосія, Республіка Кіпр, про відсутність апеляції на вказане рішення, що свідчить про набрання ним законної сили.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Визнаючи в Україні рішення Окружного суду міста Нікосія (Республіка Кіпр) від 30 січня 2019 року у справі № 2 95/18 за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв Міністр юстиції та громадського порядку Кіпру, до ОСОБА_1 про забезпечення повернення дитини (сина) до України, суд апеляційної інстанції зазначив, що у засіданні апеляційного суду факт уповноваження Міністра представляти інтереси ОСОБА_2 не заперечував його представник - адвокат Малявчик О. В., у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 , як сторона, не брав участі у процесі і мирова угода укладена без нього. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що існують інші обставини, передбачені пунктами 1-5 частини другої статті 468 ЦПК України, за наявності яких у задоволенні клопотання могло б бути відмовлено.

Колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до статті 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно із частиною сьомою статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених у цьому Кодексу.

У статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право»визначено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Угодою між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу в цивільних справах, яка ратифікована Законом України від 22 вересня 2005 року № 2910-IVта набула чинності для України 18 березня 2006 року, передбачено, що відповідно до умов, передбачених у статті 21, кожна Договірна Сторона визнає та виконує на своїй території такі судові рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони: судові рішення у цивільних справах, включаючи сімейні справи. Рішення, зазначене в статті 20 цієї Угоди, підлягає визнанню та виконанню за таких умов: a) якщо воно є остаточним та підлягає виконанню відповідно до законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої воно було винесене; b) у разі винесення рішення за відсутності відповідача, він був належним чином повідомлений про розпочате провадження у справі, дату, час і місце її слухання згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої було винесене судове рішення; c) якщо немає остаточного рішення, винесеного раніше судом запитуваної Договірної Сторони про той же предмет між тими самими сторонами; d) якщо в суді запитуваної Договірної Сторони не було розпочато провадження про той же предмет з тих же підстав між тими самими сторонами раніше ніж провадження, у якому було винесено відповідне рішення; e) визнання та виконання рішення не суперечитиме публічному порядку запитуваної Договірної Сторони; f) рішення чи його наслідки не суперечитимуть основним принципам та законодавству запитуваної Договірної Сторони;

g) рішення винесене судом, який має юрисдикцію відповідно до положень

статті 17.

У статті 23 Угоди передбачено, що суд, який приймає рішення щодо клопотання про визнання та/або виконання рішення, обмежується встановленням умов, зазначених у статті 21.

На примірнику перекладу повного тексту рішення Окружного суду міста Нікосія (Республіка Кіпр) від 30 січня 2019 року у справі №2 95/18 міститься приписка «Затвердження», в якій зазначено «Якщо ви, вищезазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не виконаєте зазначену постанову, ви підлягаєте арешту, а ваше майно підлягає конфіскації».

Суд першої інстанції вважав, що дане застереження суперечить нормам законодавства України (кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; кожному гарантується недоторканність житла; кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю), а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо гарантування кожному права на свободу та особисту недоторканність, право на повагу до свого житла, захист власності, посилаючись на частину першу статті 12 Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно з якою норма права іноземної держави не застосовується у випадках, якщо її застосування призводить до наслідків, явно несумісних з основами правопорядку (публічним порядком) України.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції повинно зазначено, зокрема, встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносин; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції (частина перша статті 382 ЦПК України).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував, що саме на суд покладається обов`язок перевірки наявності чи відсутності обставин, передбачених у статті 21 Угоди між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу в цивільних справах, у порушення норм процесуального праваналежним чином не перевірив, чи є вищевказане застереження частиною рішення іноземного суду, не висловив згоди чи незгоди з висновком суду першої інстанції про те, що зазначене рішення іноземного суду з врахуванням вказаного застереження суперечить публічному порядку України, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З врахуванням наведеного касаційну скаргу належить задовольнити частково, а постанову апеляційного суду - скасувати з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Вінницького апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов