ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 червня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3527/20

Головуючий у першій інстанції - Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/682/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року (ухвалене о 13:01, повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили:

1) виділити їм у приватну власність у рахунок 1/2 частки у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 :

- вітальню 1-2 площею 15,8 кв.м;

- житлову кімнату 1-3 площею 12,2 кв.м;

- житлову кімнату 1-4 площею 15,3 кв.м;

- кухню 1-5 площею 9,7 кв.м;

- коридор 1-6 площею 4,4 кв.м;

санвузол 1-7 площею 5,2 кв.м;

- житлову кімнату 1-8 площею 8,9 кв.м;

тамбур IX площею 3,7 кв.м.

Із господарських будівель та споруд:

- гараж «Д», сарай «Б», сарай «б», погріб «П», літню кухню «Е», убиральню «у-2»;

- частину паркану від межі з домоволодінням АДРЕСА_2 .

2) виділити ОСОБА_3 у рахунок 1/2 частки у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 :

- прихожу 2-1 площею 10,3 кв.м;

- житлову кімнату 2-2 площею 16,5 кв.м;

- житлову кімнату 2-3 площею 7,0 кв.м;

- кухню 2-4 площею 13,9 кв.м;

- приміщення VIII площею 4,0 кв.м;

- тамбур 2-X площею 4,0 кв.м.

Із господарських будівель та споруд:

- літню кухню «Г»; сараї «В», «в», «в-2».

Позов обґрунтовували тим, що вищевказаний спірний житловий будинок зареєстрований на праві спільної часткової власності за позивачами, по 1/4 частині за кожним, та 1/2 частина за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 1/2 частиною вказаного домоволодіння з 1993 року і по даний час фактично володіє і користується рідна сестра померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 . На даний час у позивачів виникла необхідність у виділі реальної частки у житловому будинку та господарських спорудах через питання та проблеми у відносинах з газовою службою щодо виготовлення проекту з газопостачання.

У 2016 році позивачами приватизована земельна ділянка площею 0,05 га для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно з технічним паспортом обидві частини будинку відокремлені, кожна зі сторін користується своєю частиною і установлений порядок не викликає спору між сторонами, оскільки склався ще за попередніх власників нерухомості, він повністю задовольняє сторони.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.02.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що фактично спірний житловий будинок був розділений по 1/2 частині ще попередніми його співвласниками, має окремі виходи та системи життєзабезпечення.

Заявники зазначають, що фактичне прийняття спадщини відповідачкою ОСОБА_3 після смерті її брата ОСОБА_4 , якому належала 1/2 частина житлового будинку, знайшло своє підтвердження у матеріалах спадкових справ, що були досліджені судом. Відповідачка на даний час зареєстрована та проживає у вказаній 1/2 частині житлового будинку, однак юридично право власності на частину житлового будинку не оформила.

Наголошують, що законодавство не вимагає після прийняття спадщини обов`язкового отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадкове майно, на що суд першої інстанції уваги не звернув відмовляючи у задоволенні позову, чим унеможливив захист законних прав та інтересів позивачів, оскільки останні не можуть вплинути на оформлення відповідачкою її спадкових прав.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - адвоката Семенка В.І., які підтримали апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_3 , яка визнала позовні вимоги та апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи № 01-11627 КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не надала правовстановлюючих документів, виданих на її ім`я, на частку в майні, що є спільною частковою власністю, для вирішення цього спору в порядку ст. 364 ЦК України; сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вказаний відповідач є правонаступником померлого, якому належала частка в будинку; фактичне прийняття нею спадщини і набуття у власність спадкового майна у вигляді 1/2 частини будинку підлягає встановленню в окремому передбаченому законом порядку, з відповідним складом учасників справи, а не в межах справи, що розглядається.

Однак, апеляційний суд не може погодитись з такими висновками районного суду, через їх невідповідність обставинам справи та, як наслідок неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачам ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частині кожному житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.12.2012, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області (а.с.12-14, 47-49, 165-168, 206-209). За позивачами також зареєстрована на праві спільної часткової власності земельна ділянка за вказаною вище адресою площею 0,05 га, кадастровий номер :06:009:0093, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель (присадибна ділянка) по 1/2 частці за кожним (а.с. 20-23, 165-168, 206-209).

За матеріалами інвентаризаційної справи № 01-11627 на вказаний будинок та згідно із довідкою КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради № 01656 від 09.07.2020 інша 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 20.09.1989 за № 2-1388 (а. с.24).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 25), до майна померлого ОСОБА_4 Ніжинською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу 24.11.1993 за № 357 (а.с. 70-71, 78-79, 103-114).

З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що за життя 22 січня 1993 року ОСОБА_4 було складено заповіт, за яким все своє майно він в рівних частинах заповів - ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с. 106).

24.11.1993 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори звернулася мати спадкодавця ОСОБА_8 як спадкоємиця за законом (а.с. 104, 107-108), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа до майна останньої не заводилась (а.с. 111-113).

21.11.2012 ОСОБА_7 подала до нотаріальної контори заяву про те, що вона спадщину після смерті ОСОБА_4 як спадкоємиця за заповітом не прийняла, за продовженням строку звертатися до суду не буде (а.с. 105).

Спадкоємці за заповітом ОСОБА_6 , ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 03.12.2012 № 3689, виданої на ім`я ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 ; на день смерті померлого склад сім`ї був: мати - ОСОБА_8 ; протягом 6-ти місяців з дня смерті померлого та по цей час у квартирі (будинку) мешкають та зареєстровані: мати - ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестра - ОСОБА_3 , зять - ОСОБА_9 , помер, племінник - ОСОБА_9 , племінниця - ОСОБА_9 (а.с. 109).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 03.12.2012 № 3688, виданої на ім`я ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 ; на день смерті померлої склад сім`ї був: дочка - ОСОБА_3 , онук - ОСОБА_9 , онука - ОСОБА_9 ; протягом 6-ти місяців з дня смерті померлої та по цей час у квартирі (будинку) мешкають та зареєстровані: дочка - ОСОБА_3 , онук - ОСОБА_9 , онука - ОСОБА_9 (а.с. 114).

Свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями ОСОБА_4 не отримувались.

За інформацією виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області № 011-15/5-646 від 28.05.2021 за даними РТГ ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 04.07.1996 (а.с. 180, 64-66).

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_8 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР).

Статтею 529 ЦК УКРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 535 ЦК УКРСР неповнолітні чи непрацездатні діти спадкодавця (у томі числі усиновлені), а також непрацездатні вдова (вдівець), батьки (усиновлювачі) та утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше 2/3 частин, які належали б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За положеннями ст. 560 ЦК УКРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

З аналізу наведених норм права вбачається, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Із матеріалів спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадщину за заповітом шляхом фактичного вступу прийняла його сестра - ОСОБА_3 (разом з ним мешкала та була зареєстрована за однією адресою) та спадщину за законом шляхом подання заяви до нотаріальної контори прийняла мати померлого - ОСОБА_8 (мала право на обов`язкову частку як непрацездатна особа, якій виповнилось 69 років).

Після смерті матері ОСОБА_8 , яка своїх спадкових прав не оформила, відповідно до вищевикладених норм спадкового законодавства, чинних час відкриття спадщини, ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги прийняла спадщину за законом шляхом фактичного вступу, з огляду на те, що на день смерті матері входила до складу її сім`ї, була зареєстрована та проживала разом з нею.

Таким чином, на час розгляду даної справи відповідачка ОСОБА_3 є власницею 1/2 частини спірного житлового будинку, яку набула в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , однак спадкові права до цього часу не оформила. Зважаючи на положення ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За викладених обставин, районний суд дійшов помилкового висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вказаний відповідач ( ОСОБА_3 ) є правонаступником померлого ОСОБА_4 , якому належала частка в будинку та є належним відповідачем у справі.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У зв`язку із зволіканням відповідачкою ОСОБА_3 у отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , позивачі позбавлені можливості в позасудовому порядку здійснити виділ в натурі належної їм 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими спорудами, чим і обумовлено їх звернення до суду за захистом свого права.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України).

Приписами ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Пунктом 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Отже, виділ часток жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється відповідно до розміру часток співвласників та є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Також співвласникам підлягають виділу господарські будівлі та приміщення.

Із матеріалів інвентаризаційної справи № 01-11627 КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради, технічного паспорту на спірний житловий будинок, виготовленого 22.11.2012 вбачається, що між позивачами та відповідачкою склався фактичний порядок користування, у будинку мається дві відокремлені квартири.

У Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна № 343 від 14.06.2021, виконаним експертом-інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_10 (а.с. 213-215), відображений фактичний порядок користування спірним житловим будинком.

Технічна характеристика 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 :

фактичне користування:

в житловому будинку літ. «А»:

вітальня 1-2 площею - 15,8 кв.м.

житлова кімната 1-3 площею - 12,2 кв.м.

житлова кімната 1-4 площею - 15,3 кв.м.

в житловій прибудові літ. «А1»:

кухня 1-5 площею - 9,7 кв.м.

коридор 1-6 площею - 4,4 кв.м.

житлова кімната 1-8 площею - 8,9 кв.м.

в прибудові літ. «а1»:

сан.вузол 1-7 площею - 5.2 кв.м.

тамбур «ІХ» площею - 3,7 кв.м.

загальна площа становить - 75,2 кв.м.

житлова площа становить - 52,2 кв.м.

На земельній ділянці: гараж літ. «Д», літня кухня літ. «Е», погріб літ. «П», сарай літ. «Б», сарай літ. «б», вбиральня літ. «У2», огорожа №3, огорожа №9, ворота з хвірткою №10, власники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Технічна характеристика 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , - користувача ОСОБА_3 :

фактичне користування:

в житловому будинку літ. «А»:

прихожа 2-1 площею - 10,3 кв.м.

житлова кімната 2-2 площею - 16,5 кв.м.

в житловій прибудові літ. «А1»:

житлова кімната 2-3 площею - 7,0 кв.м.

кухня 2-4 площею - 13,9 кв.м.

в прибудові літ. «а2»:

приміщення «VIII» площею - 4.0 кв.м.

в прибудові літ. «а3»:

тамбур «Х» площею - 4,0 кв.м.

загальна площа становить - 55,7 кв.м.

житлова площа становить - 23,5 кв.м.

На земельній ділянці: літня кухня літ. «Г», сарай літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «в1», сарай літ. «в2», вбиральня літ. «У1», огорожа № 7, хвіртка № 8, користувач - ОСОБА_3 (а.с. 213-215).

За технічними показниками 1/2 частина об`єкта ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є відокремлена. Має окремий вихід і може бути виділена в натурі.

З акту погодження меж розподілу земельної ділянки площею 0,1819, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 по взаємній згоді співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та опису меж і плану розподілу земельної ділянки за вказаною адресою вбачається, що сторони є суміжними землекористувачами за даною адресою. Частина будинку, що виділяється в натурі позивачам знаходиться на земельній ділянці площею 0,05 га кадастровий номер :06:009:0093 (а.с. 22-23).

У письмовій заяві до апеляційного суду від 16.06.2021 ОСОБА_3 зазначає, що з Висновком бюро технічної інвентаризації за № 343 від 14.06.2021 ознайомлена та повністю із ним згодна, позовні вимоги просить задовольнити.

Враховуючи встановлені обставини справи, норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, наявну технічну можливість виділу в натурі частини спірного житлового будинку пропорційно до часток співвласників, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та позивачам належить виділити в натурі у власність 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що розташована на земельній ділянці площею 0,05 га кадастровий номер :06:009:0093, що складається:

- в житловому будинку літ. «А»: вітальня 1-2 площею - 15,8 кв.м, житлова кімната 1-3 площею - 12,2 кв.м, житлова кімната 1-4 площею - 15,3 кв.м;

- в житловій прибудові літ. «А1»: кухня 1-5 площею - 9,7 кв.м, коридор 1-6 площею - 4,4 кв.м, житлова кімната 1-8 площею - 8,9 кв.м;

- в прибудові літ. «а1»: сан.вузол 1-7 площею - 5,2 кв.м, тамбур «ІХ» площею - 3,7 кв.м. Усього загальна площа становить - 75,2 кв.м, житлова площа становить 52,2 кв.м;

- господарські будівлі: гараж літ. «Д», літня кухня літ. «Е», погріб літ. «П», сарай літ. «Б», сарай літ. «б», вбиральня літ. «У2», огорожа №3, огорожа №9, ворота з хвірткою №10.

З урахуванням відсутності належно оформлених правовстановлюючих документів на належне ОСОБА_3 спадкове майно, позовні вимоги про виділення відповідачці ОСОБА_3 1/2 частини домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами не можуть бути задоволені.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.02.2021 відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності - задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в натурі у власність 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що розташована на земельній ділянці площею 0,05 га кадастровий номер :06:009:0093, що складається:

- в житловому будинку літ. «А»: вітальня 1-2 площею - 15,8 кв.м, житлова кімната 1-3 площею - 12,2 кв.м, житлова кімната 1-4 площею - 15,3 кв.м;

- в житловій прибудові літ. «А1»: кухня 1-5 площею - 9,7 кв.м, коридор 1-6 площею - 4,4 кв.м, житлова кімната 1-8 площею - 8,9 кв.м;

- в прибудові літ. «а1»: сан.вузол 1-7 площею - 5,2 кв.м, тамбур «ІХ» площею - 3,7 кв.м. Усього загальна площа становить - 75,2 кв.м, житлова площа становить 52,2 кв.м;

- господарські будівлі: гараж літ. «Д», літня кухня літ. «Е», погріб літ. «П», сарай літ. «Б», сарай літ. «б», вбиральня літ. «У2», огорожа №3, огорожа №9, ворота з хвірткою №10.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2021 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко