Справа № 633/93/21
провадження № 2/633/90/2021
11 червня 2021 р. смт. Печеніги
Печенізький районний суд Харківської області
в складі головуючого судді Смирнова В.А.
за участю секретаря судових засідань Ріпи І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Печеніги цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печенізької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Печенізької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В позові просив визнати за ним право власності на право власності на земельну ділянку (рілля), площею 1,86 га, яка розташована на території Артемівської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства, та належала ОСОБА_2 на підставі розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області №348 від 26 грудня 2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок на території Артемівської сільської ради», в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 01 квітня 2021 року, в даній справі, відкрито провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Печенізької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та призначено справу за даним позовом до розгляду по суті в cудовому засіданні в приміщенні Печенізького районного судуХарківської області з викликом сторін по справі.
Позивач, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив.
Представник позивача, адвокат Пекареніна Орися Миколаївна, в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи, надала клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, в якому посилалася на рекомендації Ради Суддів України про запровадження особливого режиму роботи на період карантинних заходів, про можливість здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін по можливості (лист РСУ від 16.03. 2020 року № 9рс-186/20.) та просила провести судове засідання без участі позивача і його представника та задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідач в судові засідання призначені на 22.07.2021 р., 17.05.2021 р., 11.06.2021 р. не прибув, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином згідно ст.128 ЦПК України, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України та розглядає дану цивільну справу відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України за його відсутності.
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с.12)
Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, яка складається, в тому числі, із права власності на земельну ділянку, розміром 1,86 га, яка розташована на території Артемівської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства та належала ОСОБА_2 на підставі Розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області №348 від 26 грудня 2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок на території Артемівської сільської ради».
При зверненні до нотаріальної контори, позивачу було відмовлено в оформленні спадщини, так як за життя його брат не отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку.
29 жовтня 2020 року Печенізьким районним судом Харківської області було винесене рішення у справі №633/483/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Артемівської сільської ради Печенізького району Харківської області про встановлення факту родинних відносин, про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.( аркуші 11-14).
Вказаним рішенням суду суд вирішив встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як між рідними братами.
Також, суд встановив факт належності ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , державного акту на право постійного користування землею, серія ХР-23-00-001647, виданого на підставі розпорядження Харківської обласної Ради народних депутатів Харківської області № 39 від 31 березня 1994 року на ім`я « ОСОБА_3 ».
Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року набрало законної сили 30 листопада 2020 року.

В мотивувальній частині рішення суду встановлено, що «Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею, серія ХР 23-00-001647, користувачем земельної ділянки площею 1,86 га , яка розташована на території Артемівської сільської ради з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства вказано « ОСОБА_3 ». Відповідно до розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області № 348 від 26 грудня 2005 року «Про затвердження технічної документації із земель землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок на території Артемівської сільської ради» було припинено дію раніше наданого права користування земельними ділянками громадянам (за списком), до якого згідно витягу з архівного відділу Печенізької районної державної адміністрації Харківської області був включений брат позивача - ОСОБА_2 , з наданням у власність йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,86 га. Вказаним розпорядженням громадянам за списком, було запропоновано в місячний термін замовити державні акти на право приватної власності на землю.» (а.с.13)

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , брав участь у цивільній справі №633/483/20 в якості позивача, і у даній справі бере учать у якості позивача.

На цій підставі підлягає застосуванню ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Померлий ОСОБА_2 за життя не отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, а відтак спадкоємець не може належним чином оформити спадкові права у нотаріуса.

Оскільки, позивач у інший спосіб не може оформити спадщину і відтак і належним чином користуватися, володіти та розпоряджатися земельною ділянкою, яку він отримав у спадок, чим порушується його право власності, передбачене ст. 328 ЦК України.

Статтями 1269 та 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права.

За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно змісту ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Порядок прийняття спадщини визначений законодавцем у ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Право позивача на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, є невизнаним, що дало позивачу право в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України звернутися до суду за захистом своїх прав.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно Наказу Міністерства юстиції України № 914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачу з незалежних від нього причин відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і він бажає її прийняти, обраний ним спосіб захисту прав є належно обраним, то суд вважає за можливе визнати за позивачем право на спадкове майно, а саме право власності на земельну ділянку.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 3 ст. 211, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до Печенізької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку (рілля), площею 1,86 га, яка розташована на території Артемівської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства, та належала ОСОБА_2 на підставі Розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області №348 від 26 грудня 2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок на території Артемівської сільської ради», в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: В.А. Смирнов