Справа пр. №2/756/2288/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді- Луценко О.М.,

при секретарі - Галелюк Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів та утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, про позбавлення його батьківських прав, в якому вказала, що у позивача та відповідача в шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя не склалося, шлюб між сторонами розірвано та стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ј частини його заробітку, починаючи з 04.03.2013 року до повноліття дитини. Дитина проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні. Відповідач аліменти не сплачує, внаслідок чого утворилась значна заборгованість.

Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, не утримує дитину, не забезпечує її потреби, не спілкується з ним, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та збільшити розмір аліментів з ј частини заробітку на 1/3 частину заробітку.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Вказував на те, що відповідач самоусунувся від спілкування із сином, виїхав на постійне проживання до Криму, життям та здоров`ям дитини не цікавиться, дитина не має жодного емоційного зв`язку із батьком оскільки не бажає з ним спілкуватися. Вказувала на те, що відповідач має наявну заборгованість по сплаті аліментів. Сукупність вказаних обставин свідчать про те, що відповідача не цікавиться життям дитини та її розвитком з власної ініціативи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив, в якому просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що між сторонами наявний конфлікт, який виник в результаті складнощів у стосунках між батьком та матір`ю. На думку представника відповідача, позивач перекручує деякі факти та викладає їх в своєму лише баченні. Вказав, що відповідач любить свого сина та бажає виправити ситуацію, яка склалася, відновити зв`язок із сином та продовжити нормальне спілкування. Зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка несе негативні наслідки для дитини.

Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Крім того, в матеріалах справи міститься висновок Служби у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його доньки.

Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому з 11.12.2009, який рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 01.04.2013 було розірвано.

Від зареєстрованого шлюбу у сторін народився - син ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 967.

Рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 01.04.2013 в справі №2/107/675/13 від 01.04.2013 року з відповідача на користь позивача на утримання ОСОБА_3 , стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи 04.03.2013 і до повноліття. Внаслідок несплати аліментів станом на 28.02.2021 утворилась заборгованість, яка становить 98150,80 грн., що підтверджується відповідним розрахунком складеним Оболонським РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (том 2 а.с.16-18).

Згідно характеристики Управління освіти Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, дошкільний заклад №19.09.2014 від 2014, позивач працювала на посаді вихователя у ДНЗ №135 з 03.09.2013 (том 1 а.с.46).

На даний час позивач є аспіранткою Київського національного лінгвістичного університету кафедри англійської філософії, перекладу і філософії мови ім. О.М. Мороховського.

Згідно інформації Комунального некомерційного підприємства « центру первинної медико- санітарної допомоги №2» Оболонського району м. Києва від 17.12.2019, батько дитини станом здоров`я та розвитком дитини не цікавиться. На прийом до лікаря- періатра звертаються мати або бабуся хлопчика.

Як убачається з характеристики ОСОБА_3 навчається в Київській академії мистецтв ім.. М.І. Чембержі з 2017 року. За час навчання батько жодного разу до Академії не приходив, успіхами дитини не цікавиться.

Неповнолітній ОСОБА_3 разом з позивачем, зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , а проживають за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 07.10.2018 складеного службою у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, в квартирі, де вони проживають, створені належні умови для виховання, навчання та розвитку дитини.

Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.11.2013 № 566 « Про вирішення питання щодо участі батьків у вихованні дітей» ОСОБА_2 було визначено способи участі у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . шляхом спілкування з ним кожної першої та третьої суботи з 10:00 до 13:00 та кожної першої та третьої неділі з 15:00 до 18:00 в присутності матері.

Відповідно до листа Оболонського управління поліції НП в м. Києві від 10.03.2020, вбачається, що батько не звертався щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

З інформаційної довідки. За результатами роботи психолога з малолітнім ОСОБА_3 від 20.06.2019 року, відомо, що хлопчик про батька майже не згадує, оскільки він не бере активної участі в житті житини. На малюнку « Сім`я звірів» намалював себе, маму, тата ОСОБА_6 , бабусю з дідусем з боку матері. За результатами спостереження, дитина має високий рівень прив`язаності до матері та тата ОСОБА_6 .

Відповідно до протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ « Медичний ентр « Добробур- Поліклініка» від 02.05.2019 року, під час бесіди з дитиною про біологічного батька, у ОСОБА_3 спостерігалось тілесні затискання, скутість та не бажання з ним зустрічей.

Згідно висновку Служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві як органу опіки та піклування №104-3795 від 19.05.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 2 а.с. 31-32).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог сторона відповідача посилалася на те, що він проживає на даний час в Криму, тому спілкування між відповідачем та позивачем було фактично припинено. Зазначив, що в силу певних обставин, він не має реальної можливості приїздити на територію України та спілкуватися із сином. З підстав відсутності на підконтрольній території України, відповідач не міг приймати достатню участь у вихованні дитини, хоча має намір відновити своє спілкування із дитиною.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Доказів того, що позивач чинив відповідачу перешкоди в участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, матеріали справи не містять.

В матеріалах справи відсутні докази невинуватості відповідача у невиконанні ним своїх батьківських обов`язків, що свідчить про його винні дії.

Жодних доказів про те, що позивач чинив перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною засобами зв`язу, учасниками надано не було.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач дійсно не виконує свого батьківського обов`язку по утриманню та вихованню його сину, самоусунувся від участі у його житті, а тому позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом та позивачем була укладена угода про надання адвокатської допомоги від 28.10.2020.

Відповідно до розрахунку убачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу на загальну суму 14 000,00 грн.

Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів та утримання дитини - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ,витрати на правничу допомогу в розмірі 14 000,00грн. та судовий збір у сумі 840,80гривень.

Позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів - залишити без розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Луценко