Справа № 206/7050/18
№ 2/183/201/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2021 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
секретаря судового засідання Пономаренко О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-
20 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що 17 травня 2011 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем, актовий запис № 99.
Від даного шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 вказує на те, що вона та відповідач не підтримують сімейні стосунки з грудня 2018 року, не ведуть сумісне господарство, проживають окремо. Шлюб між ними наразі не розірваний.
Позивач зазначила, що в період шлюбу вона та відповідач придбали транспортний засіб - автомобіль марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 від 13 червня 2014 року.
ОСОБА_1 в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток.
Зазначає, що вона згодна на грошову компенсацію в розмірі 125 000,00 грн. як 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя та вважає доцільним залишити спірне рухоме майно в користуванні та володінні відповідача.
В зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просила суд розділити спільне сумісне майно, визнавши їй 1/2 частку автомобіля марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що становить 125 000,00 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в сумі 125 000,00 грн., що становить 1/2 частини вартості автомобіля марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також судові витрати в розмірі 1 250,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2019 року зазначену цивільну справу було направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків.
06 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунула недоліки первісної заяви.
Ухвалою суду від 12 березня 2019 року відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення доказів.
Ухвалою суду від 12 березня 2019 року зазначена заява була задоволена; зобов`язано Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області та Територіальний сервісний центр № 1241 на правах відділу надати суду інформацію про номер шасі, ідентифікаційні дані та дійсного власника спірного рухомого майна.
24 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Ухвалою суду від 26 червня 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.
02 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про призначення у справі судової товарознавчої експертизи спірного транспортного засобу.
Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року призначена судова товарознавча експертиза, провадження у справі зупинене до її проведення.
Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року провадження у справі поновлене, справу призначено до розгляду.
Ухвалою суду від 29 січня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду зі спільною заявою, згідно якої просили слухати справу без їх участі,позов підтримали в повному обсязі, просили вимоги задовольнити, у зв`язку з повторною неявкою відповідача не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань та відзиву від останнього на адресу суду не надходило.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи те, що відповідачбув належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані позивачем та її представником письмові докази, приходить до наступного.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно приписів ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
На підставі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 17 травня 2011 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , актовий запис № 99, після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 було присвоєне прізвище ОСОБА_1 .
Від даного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач ОСОБА_1 в позові посилається на те, що вона та відповідач не підтримують сімейні стосунки з грудня 2018 року, не ведуть сумісне господарство, проживають окремо. Наразі шлюб між ними не розірваний.
Судом встановлено, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 вбачається, що 13 червня 2014 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 11 квітня 2019 року за вих. № 31/4-1484.
Відповідно до висновку експерта № 27-20 судової авто-товарознавчої експертизи, складеного 02 березня 2020 року судовим експертом ОСОБА_6 , середня ринкова ціна автомобіля марки Нyundai Grandeur, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_5 , який зареєстровано за ОСОБА_2 на час дослідження складає 224 950,00 грн. Зазначена вартість транспортного засобу визначена без його огляду за наявними в матеріалах справи документами.
Так, з акту, складеного 25 лютого 2020 року експертом ДНДІСЕ ОСОБА_6 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про час, дату та місце проведення автотехнічного, товарознавчого експертного дослідження й оцінки вартості транспортного засобу, однак останній відмовився надати автомобіль для огляду та сам не з`явився.
Суд зазначає, що вказаний висновок відповідачем по справі під час розгляду справи по суті не оспорювався, його законність та правдивість під сумнів не ставилася. Крім того, відповідачем по справі під час розгляду справи по суті жодних клопотань про призначення експертиз щодо визначення вартості автомобіля не заявлялося, власних висновків експертиз вартості транспортного засобу не подавалося.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
На підставі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Судом встановлено, що на час придбання транспортного засобу - автомобіля марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , сторони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вкладали спільні кошти.
Суд приходить до висновку, що в силу статті 57 СК. України ні позивачем, ні відповідачем не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання одним із них спірного майна за особисті кошті.
В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
Пунктом 23 цієї Постанови передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно з пунктом 24 даної Постанови судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У пункті 25 цієї ж Постанови надані роз`яснення,що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, позивач ОСОБА_1 фактично просила суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.
Разом із тим, вирішуючи позовні вимоги про поділ майна подружжя, шляхом припинення права на частку у спільному майні та залишаючи у власності відповідача автомобіль у порядку поділу неподільного майна й стягуючи з відповідача грошової компенсації за частку, що належить позивачці, слід звернути увагу на зазначені вимоги закону про те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Враховуючи викладене, а також те, що сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного транспортного засобу, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини; автомобіль придбаний під час шлюбу є неподільною річчю, суд вважає за доцільне провести розподіл належного подружжю рухомого майна та виділити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки автомобіля марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.
Так, згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь витрати, понесені нею на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано суду договір про надання правової допомоги № 3 від 16 квітня 2019 року, укладений з адвокатом Васюхіним Є.Ю., зі змісту якого не вбачається обумовленої між ними суми за представлені послуги адвокатом, зокрема в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу, а саме: розрахунок витрат за надані послуги, квитанції до прибуткового касового ордера, а тому у суду відсутні підстави для стягнення цих витрат.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем ОСОБА_1 були понесені судові витрати, які складаються з: судового збору в розмірі 1 250,00 грн. та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: забезпечення доказів в розмірі 384,20 грн., проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 4 521,60 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 60-61, 63, 69-71 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 142, 259, 263-265, 273,280-284, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,- задовольнити частково.
Визнати автомобіль марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску,номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину автомобіля марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину автомобіля марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на автомобіль марки Нyundai Grandeur, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати 6 155,80 грн. (шість тисяч сто п`ятдесят п`ять грн. 80 коп.).
Учасники справи:
-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 29 січня 2021 року.

Суддя Д.І. Городецький