Провадження № 2/344/564/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що 16.09.1990 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції м. Івано-Франківська зареєстровано шлюб між сторонами. 20.07.2012 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області шлюб розірвано. З моменту укладення шлюбу до його розірвання 20.07.2012 р. за спільні кошти подружжям було набуто спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . 25.04.2003 року ОСОБА_2 зняв з реєстраційного обліку ОСОБА_1 з неповнолітніми на той час дітьми, ОСОБА_3 (1991 р.н.) та ОСОБА_4 (1993 р.н.) з житла за адресою: АДРЕСА_3 , без їх відома, хоча вони продовжували там проживати. На даний час у цій квартирі позивач проживає з новою сім`єю. Не зважаючи на вказане, дві квартири по АДРЕСА_4 придбані під час шлюбу, є спільною сумісною власністю, тому ОСОБА_1 також має право ними володіти, користуватися та розпоряджатися. Станом на сьогодні, оскільки позивач не має іншого місця для проживання, ОСОБА_1 змушена проживати у квартирі АДРЕСА_1 без належних для цього умов: без ванної кімнати, вбиральні та без водопостачання. Не зважаючи на це, відповідач чинить перешкоди у користуванні цією квартирою, систематично завдає шкоди майну, що у ній знаходиться, ламає вікна, двері та інші меблі. З цього приводу ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами про вчинення щодо неї кримінального правопорушення у поліцію. Розподілити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 та 1/2 квартири АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 та 1/2 квартири АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в повному обсязі.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, оскільки, зокрема, у період його трудової діяльності у ВАТ «Галичина» на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №480 від 21.11.2000 року ним отримано ордер на житлове приміщення Серії АВ №006952 від 22.11.2000 року на право зайняття житлового приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . На підставі розпорядження міського голови від 22.05.2003 року №251-р відповідач здійснив приватизацію даної квартири у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та являється одноосібним власником даної квартири. Отже квартира АДРЕСА_2 є його особистою приватною власністю і поділу не підлягає. Також у період його трудової діяльності у ВАТ «Галичина» отримав ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . Приватизація даної квартири проведена також у відповідності до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», на чотирьох осіб, у рівних долях, по 1/4 частині кожному, а саме на відповідача, позивача та дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Тобто, квартира поділена в ідеальних частках. Унаслідок такого поділу житловою площею забезпечені усі члени сім"ї, у тому ж числі і позивач по справі. Відповідач проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 24,3 м.кв., а позивач проживає у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 . А тому просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, справу розглянути без його участі(а.с. 68-71).

Дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 виданого 16.09.90 року сторони уклали шлюб у Івано-Франківському міськвиконкомі 16.09.1990 року(а.с.9).

20.07.2012 року рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між сторонами розірвано(а.с.10).

Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано майно, а саме квартиру по АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло видане 02.01.1995 року Агенством по приватизації державного житлового фонду. Квартира, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім"ї ОСОБА_1 - дружині, ОСОБА_3 - сину та ОСОБА_4 - дочці в рівних долях(а.с.11).

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 не підлягає до задоволення, оскільки набута позивачкою та відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі свідоцтва про право власності на житло видане 02.01.1995 року Агенством по приватизації державного житлового фонду та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім"ї ОСОБА_1 - дружині, ОСОБА_3 - сину та ОСОБА_4 - дочці в рівних долях. Жодних доказів щодо відмови від своїх часток ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачкою суду не надано.

Що стосується позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , то дана позовна вимога не підлягає до задоволення. Відповідно до свідоцтва про право власності Серія САА №306479 від 29.05.2003 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду квартира, яка знаходиться по АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.39), та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації від 07.07.2003 року власником даної квартири є ОСОБА_2 , частка 1/1(а.с.40).

Відповідно до ч.4 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обгрунтованими, безпідставними та до задоволення не підлягають.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 57 СК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-81, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 16.02.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.