Справа № 415/2515/21
Провадження № 2/415/1213/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Луньової Д.Ю.,

за участю: секретаря Рибки Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (місцезнаходження: вул. Малиновського, буд. 1, м. Лисичанськ, Луганська область, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області із даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 223 019,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30 березня 2018 року вона була звільнена на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією шахти законодавства про працю та умов Колективного договору. З довідки від 22 березня 2021 року заборгованість з заробітної плати складає 25 684,96 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку позивач розрахувала за 757 робочих дня.

Ухвалою від 26 квітня 2021 року справа прийнята до провадження суддею Луньовою Д.Ю. відкрито спрощене провадження без виклику сторін.

18 червня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив, який ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 18 червня 2021 року був залишений без розгляду.

Позивач та представник відповідача про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про проведення розгляду за участю сторін не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно копії трудової книжки, 27 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 прийнята на посаду начальника відділу кадрів на ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», 30 березня 2018 року - звільнена за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю (а.с. 7-10).

Отже, судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 30 березня 2018 року звільнена.

З довідки № 13 від 22 березня 2021 року встановлено, що станом на 22 березня 2021 року заборгованість з невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 становить 25 684,96 грн, з яких: 1 221,94 грн лікарняні за рахунок підприємства, 1 995,62 грн лікарняні за рахунок соціального страхування, 3 907,40 грн матеріальна допомога, 18 560 грн допомога при звільненні п. 3 ст. 38 КЗпП України з зв`язку з невиконанням законодавства про працю та умов Колективного договору (а.с. 6).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідач доводів позовної заяви не спростував, доказів повного чи часткового погашення заборгованості перед ОСОБА_1 не надав, враховуючи викладене вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року).

З довідки відповідача № 14 від 22 березня 2021 року середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням податків та зборів становить 365,98 грн (а.с. 5). Розрахована сума середньоденної заробітної плати не спростована відповідачем, нової довідки не надано, тому суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку керується саме нею.

Оскільки, позивач була звільнена 30 березня 2018 року, кількість робочих днів за час затримки виплати з 31 березня 2018 року (наступний за днем звільнення день) по 18 червня 2021 року (день ухвалення рішення) становить 804 дні, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що складає 294 247,92 грн (804 днів х 365,98 грн).

Однак, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 367/1125/15-ц), позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню у межах заявленої позовної вимоги, а саме у розмірі 223 019,77 грн.

В той же час, суд зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 711/4010/13-ц).

Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (висновок Постанови Великої Палати Верховного Суду України, висловлений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (середній заробіток в більш ніж в 8 разів перевищує заборгованість з заробітної плати), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000,00 грн, Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України згідно якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та те, що суд дійшов переконання про часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає сплаті 500 грн (50000/223019,77*2230,20).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 274 ЦПК України ст. 43 Конституції України, ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73, ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (місцезнаходження: вул. Малиновського, буд. 1, м. Лисичанськ, Луганська область, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (місцезнаходження: вул. Малиновського, буд. 1, м. Лисичанськ, Луганська область, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (місцезнаходження: вул. Малиновського, буд. 1, м. Лисичанськ, Луганська область, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 500 (п`ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Ю. Луньова