н/п 2/490/1327/2021 Справа № 490/978/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
17 червня 2021 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого - судді Черенкової Н.П.,
при секретарі - Баришніковій І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради,-
Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача,в якому просив визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . При цьому, позивач послався на те, що він є власником даної квартири, а відповідач з 2014 року не мешкає за вказаною адресою, комунальні платежі не сплачує, його особистихречей у квартирі немає.Даною бездіяльністю відповідачстворює йому, як власнику, перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном.На підставі викладеного, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , а також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
21.04.2020 року ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. відкрито загальне позовне провадження.
На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.12.2020 року № 976 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П.
Справу передано судді Черенковій Н.П. 16.01.2021 року.
Ухвалою від 16.01.2021 року суддею Черенковою Н.П. цивільну справу прийнято до свого провадження, ухвалено про розгляд справи в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі тапризначено справу до судового розгляду по суті
Представник позивача - адвокат Луговенко К.С. вимоги позову підтримала, просила про розгляд справи у їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачдо судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Обставини справи, встановлені судом.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі - продажу від 15.04.2015 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_1 , посвідченого 15.04.2015 року приватним нотаріусом Рудою О.М., та зареєстрованого в реєстрі за №281.
Відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 21.11.2019 року №19.03.03.-24Д/5135/19, наданих державним реєстратором відділу реєстрації громадян Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно акту про непроживання, складеним 13.02.2020 року, підтвердженим підписами мешканців квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , та завіреним ТОВ «Добробут», підтверджується факт непроживання у даному помешканні відповідача з 2014 року.
За такого, відповідач понад рік у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, йогоречі у житловому будинку відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно доч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»)
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказано, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Тобто, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Постанова Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18).
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.
Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , але не проживає там більше 6 років, у вказаній квартирі його особистих речей немає, комунальні платежі він не сплачує. Цей факт підтверджено актом від 13.02.2020 року про не проживання відповідача у спірній квартирі.
За такого, ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , задовольнивши позов у повному обсязі.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджено квитанцією про сплату, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405 ЦК України, ст.ст. 10,12,13,76-80,82,259,263-265,268,280,354-355 ЦПК України,-
Позов - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням -квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір у сумі 840,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення виготовлений 17 червня 2021 року.
Суддя Н.П. Черенкова