Ухвала

Іменем України

08 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 461/1259/20

провадження № 61-1412ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу адвоката Дмитренка Володимира Павловича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року відкрито провадження у справі.

У липні 2020 року ОСОБА_1 подав клопотання про закриття провадження у справі в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, яке обґрунтовував тим, що 30 червня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ним було укладено додаткову угоду № 762.00110.005460312/1 до кредитного договору, пунктом 2 якої врегульовано інший, аніж передбачений кредитним договором, порядок виконання зобов`язань за кредитним договором.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у справі за позовом АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Повернуто АТ «Ідея Банк» сплачену суму судового збору в розмірі 2 102,00 грн за меморіальним ордером від 06 лютого 2020 року № 2420333.

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у січні 2021 року, адвокат Дмитренко В. П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відсутній предмет позову.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з такого.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави закриття провадження у справі визначено статтею 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який спір.

Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

При цьому, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Разом з тим, за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору перестав існувати після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/847/18.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись до суду з позовом, АТ «Ідея Банк» просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 114 736,38 грн.

Тобто, на час відкриття провадження у справі предметом спору було стягнення заборгованості за кредитним договором, який був укладений між сторонами, у зазначеній сумі.

Додатковою угодою від 30 червня 2020 року № 762.00110.005460312/1 до кредитного договору змінено порядок виконання зобов`язань за кредитним договором.

Разом з тим, зазначені обставини настали після пред`явлення позову до суду, а тому позивач мав право в межах вимог процесуального закону припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову.

Разом з цим, таких клопотань суду першої інстанції не було подано.

Більше того, позивач наполягав на необхідності розгляду справи, помилковості висновків суду про закриття провадження у справі та наявності у відповідача непогашеної заборгованості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, необхідність скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржується, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, у касаційній скарзі не зазначено.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою адвоката Дмитренка Володимира Павловича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська