ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2848/21 Справа № 213/3550/20 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК, України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги Меланчука Ігоря Віталійовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року, яке постановлено суддею Нестеренко О.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 118 075 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу у шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 16 лютого 2016 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При повторних переоглядах висновками МСЕК від 24 січня 2017 року та 13 березня 2018 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 14 січня 2020 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 840,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу систематично спричиняється фізичний біль, оскільки він змушений регулярно проходити медичне лікування, огляди експертних комісій, що призводить до істотної зміни звичного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності. Внаслідок професійного захворювання, отриманого позивачем на підприємстві відповідача він постійно відчуває біль в шийному та поперековому відділах хребта, що посилюється при зміні положення тіла, незначних рухах, пересуванні в просторі та іррадіює в праву руку та ліву ногу, обмеження об`єму рухів в плечових, ліктьових та колінних суглобах, наслідком чого є утруднена хода та порушення функції опори та руху, підвищену чутливість рук до холоду, оніміння рук та ніг.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПівдГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Зазначає про те, що обов`язок АТ «ПівдГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 06 січня 2016 рокувідсутня будь-яка інформація щодо посадових осіб АТ «ПівдГЗК», які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти.

АТ «ПівдГЗК» вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

На думку відповідача, надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану.

АТ «ПівдГЗК» вказує на те, що розмір моральної шкоди стягнутої судом на користь позивача не відповідає засадам розумності та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, АТ «ПівдГЗК» зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі представника позивача, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони були враховані та взяті судом до уваги. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, відзиву АТ «ПівдГЗК» на апеляційну скаргу представника позивача,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ «ПівдГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював з 11 вересня 1995 року по 12 червня 1996 року на посаді електрослюсаря з ремонту устаткування, з 01 червня 1999 року по 08 серпня 2007 року електрослюсарем чергового та з ремонту технологічного устаткування управління ремонту технологічного устаткування, з 08 серпня 2007 року по 04 липня 2012 року електриком дільниці на ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК». 04 липня 2012 року позивач звільнений за власним бажанням (а.с. 59-62).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06 січня 2016 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої праці в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості робочого місця він виконував роботи, пов`язані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники (а.с. 16).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача є важкість праці (а.с. 16).

Висновком МСЕК від 16 лютого 2016 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с. 10).

При повторних переоглядах висновками МСЕК від 24 січня 2017 року та 13 березня 2018 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с. 11-12).

Висновком МСЕК від 14 січня 2020 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 13).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, зокрема, на підприємстві відповідача і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06 січня 2016 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої праці в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості робочого місця він виконував роботи, пов`язані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що обов`язок АТ «ПівдГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 06 січня 2016 рокувідсутня будь-яка інформація щодо посадових осіб АТ «ПівдГЗК», які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти, колегія суддів не бере до уваги, так як не зазначення в Акті винних осіб АТ «ПівдГЗК» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги АТ «ПівдГЗК» про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача є важкість праці.

Висновком МСЕК від 16 лютого 2016 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При повторних переоглядах висновками МСЕК від 24 січня 2017 року та 13 березня 2018 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 14 січня 2020 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ «ПівдГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПівдГЗК», яким було допущено умови праці, що перевищував норми ГДК.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану, оскільки суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, оскільки він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. Крім того, відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06 січня 2016 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої праці в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості робочого місця він виконував роботи, пов`язані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з професійним захворюванням позивачу систематично спричиняється фізичний біль, оскільки він змушений регулярно проходити медичне лікування, огляди експертних комісій, що призводить до істотної зміни звичного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності. Внаслідок професійного захворювання, отриманого позивачем на підприємстві відповідача, він постійно відчуває біль в шийному та поперековому відділах хребта, що посилюється при зміні положення тіла, незначних рухах, пересуванні в просторі та іррадіює в праву руку та ліву ногу, обмеження об`єму рухів в плечових, ліктьових та колінних суглобах, наслідком чого є утруднена хода та порушення функції опори та руху, підвищену чутливість рук до холоду, оніміння рук та ніг.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача АТ "ПівдГЗК", відсоток втрати професійної працездатності, безстроково, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 50 000 гривень до 75 000 гривень.

Тому колегія суддів вважає, що не заслуговує на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині збільшення розміру моральної шкоди та судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача АТ «ПівдГЗК» на користь держави підлягають стягненню 1 181 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу - Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 50 000 грн. до 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1 181 (одна тисяча сто вісімдесят одна) гривню.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: