Постанова

Іменем України

17 червня 2021 року

м. Київ

справа № 299/529/19

провадження № 61-12078св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступник - Aкціонерне товариство «Альфа-Банк»),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання припиненими кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

Позов мотивований тим, що 10 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08/300/21, згідно умов якого Банк надав кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном повернення 07 квітня 2023 року.

Для забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», іпотекодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 08/300/21 від 10 квітня 2008 року, за умовами якого банку в іпотеку передано належну іпотекодавцю квартиру у АДРЕСА_1 , а також між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», поручителем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 08/300/21 від 10 квітня 2008 року.

Позивачі зазначають, що останній платіж за договором кредиту був здійснений позичальником 06 жовтня 2009 року, строк користування кредитом, у силу п. 4.4 кредитного договору, сплив 26 січня 2010 року, а відтак строк виконання основного зобов`язання настав і фактично припинилась дія кредитного договору, а отже, і достроково припинилось основне зобов`язання. У зв`язку з цим, похідні забезпечувальні зобов`язання - іпотека та порука - теж припинились.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залучено до участі у справі як правонаступника відповідача - Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Aкціонерне товариство «Альфа-Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Виноградівського районного суду від 01 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненими договір кредиту № 8/300/21 від 10 квітня 2008 року, укладений з ПАТ «Укрсоцбанк», договір поруки № 8/300/21 від 10 квітня 2008 року, укладений з ПАТ «Укрсоцбанк», та договір іпотеки № 8/300/21 від 10 квітня 2008 року, укладений з ПАТ «Укрсоцбанк» і посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Богаш Н. Я. за реєстровим номером 999.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що основне зобов`язання за кредитним договором № 8/300/21 від 10 квітня 2008 року припинилось 26 січня 2010 року, тому, з урахуванням абз. 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» та п. 6.3 договору іпотеки, припинення основного зобов`язання є підставою для припинення іпотеки, а порука припинена в силу частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 02 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» задоволено частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 01 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано припиненою поруку за Договором поруки № 08/300/21 від 10 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 768,40 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» по 1152,60 грн з кожного у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. Строк виконання основного зобов`язання настав 25 лютого 2010 року. Звернувшись у лютому 2017 року з вимогою про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , Банк пропустив строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, а відтак, порука ОСОБА_2 - припинена. Термін «порука», застосований законодавцем у частині першій статті 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Право поручителів не підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням частини першої статті 559 цього Кодексу. Таке право підлягає захисту судом шляхом визнання поруки припиненою. При цьому колегія суддів вважає, що формулювання позовної вимоги - визнати припиненим договір поруки - не є підставою для відмови у позові, який мотивовано саме тим, що порука припинена, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 подали касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_4 , у якій просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, а рішення Виноградівського районного суду від 01 липня 2019 року залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що Верховний суд України у постанові № 6-786цс17 від 15 травня 2017 року висловив правову позицію, відповідно до якої сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, відповідно не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Проте, висловлена Верховним судом України позиція є спірною та суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

У справі у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникла ситуація, при якій кредитор АТ «Альфа-Банк» фактично втратив можливість у примусовому порядку виконати рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте обтяження, накладені на майно, залишаються чинними.

Зі спливом позовної давності, з огляду на практику Європейського суду, позичальник ОСОБА_1 та іпотекодавець ОСОБА_3 не мають фактичного обов`язку перед кредитором виконати свої зобов`язання за договором, проте, не дійшли згоди з банком про його припинення в позасудовому порядку.

Фактично зобов`язання, яке забезпечене іпотечним майном, вже не існує, як і не існує обов`язку по його виконанню.

Тому, необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року (справа № 757/32377/15, провадження № 61-29406св18), від 11 вересня 2019 року (справа № 201/13602/16-ц, провадження № 61-33028св18).

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог про припинення кредитного договору та договору іпотеки, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У листопаді 2020 року матеріали цивільної справи № 299/529/19 надійшли до Верховного Суду та 18 листопада 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 22 грудня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України: необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786цс17 та викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі 757/32377/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі 201/13602/16-ц.

В постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 зроблено висновок, що «ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється…Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 201/13602/16-ц (провадження № 61-33028св18) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від06 березня 2019 року у справі № 757/32377/15-ц (провадження № 61-29406св18).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 10 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08/300/21 від 10 квітня 2008 року, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном повернення 07 квітня 2023 року.

Додатковою угодою від 20 жовтня 2008 року, укладеною між сторонами, відсоткову ставку за кредитним договором № 08/300/21 було збільшена до 22 % річних.

Для забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», іпотекодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 08/300/21 від 10 квітня 2008 року, за умовами якого банку в іпотеку передано належну іпотекодавцю квартиру у АДРЕСА_1 .

Для забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», поручителем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 укладений договір поруки № 08/300/21 від 10 квітня 2008 року.

Своїх зобов`язань ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку з чим 20 лютого 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подано позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку кредитної заборгованості станом на 10 лютого 2017 року у розмірі 316 585,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 90 010 грн; заборгованість за відсотками - 14 763,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 15 399,59 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 45 553,98 грн; інфляційні витрати за кредитом - 5 774,30 грн; інфляційні витрати за відсотками - 17 084,40 грн.

За результатом розгляду спору рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року у справі № 299/126/17, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач звернувся до суду з пропуском строку на звернення до суду, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача у відповідності до положень статті 267 ЦК України.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропуску позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропуску поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, Цивільний кодекс України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Тлумачення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, свідчить, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від вищевикладених висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786цс17 та постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі 757/32377/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі 201/13602/16-ц, тому доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

Висновки Верховного Суду

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 липня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання припиненими кредитного договору та договору іпотеки залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов