ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 червня 2021 року

м. Харків

справа № 630/568/20

провадження № 22-ц/818/1203/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Головне управління Держгеокадастру в Харківській області, Міськрайонне управління у Харківському районі та місті Люботин Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи Люботинська міська рада Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Людмила Михайлівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 05 листопада 2020 року в складі судді Дем`яненко І.В.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (далі ГУ Держгеокадастру в Харківській області), Міськрайонного управління у Харківському районі та місті Люботин ГУ Держгеокадастру в Харківській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Люботинська міська рада Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області (далі ПН ХМНО Харківської області) Олійник Людмила Михайлівна, та просив: визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру в Харківській області від 13 березня 2017 року № 3339-СГ про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Люботинської міської ради Харківського району Харківської області; скасувати реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :33:016:0264, проведену Міськрайонним управлінням у Харківському районі та м. Люботині ГУ Держгеокадастру в Харківській області за заявою ОСОБА_2 ; визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру в Харківській області від 08 грудня 2017 року № 21144-СГ про затвердження документації із землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :33:016:0264, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Люботинської міської ради Харківського району Харківської області; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251 від 06 листопада 2017 року на ім`я ОСОБА_2 , здійсненої Міськрайонним управлінням у Харківському районі та місті Люботин ГУ Держгеокадастру в Харківській області; визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Харківського району Харківської області, кадастровий номер :33:016:0264, укладений 16 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ХМНО Харківської області Олійник Л.М. за реєстровим № 2253 та скасувати його державну реєстрацію, індексний номер 50252195 від 16 грудня 2017 року.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,60 га, яка розташована на території Люботинської міської ради, м. Люботин, провулок Созівський, призначена для ведення особистого підсобного господарства, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ХР 025-07-039926, виданого 17 лютого 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів від 10 лютого 1998 року № 139.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги (син померлого) звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

З метою належного оформлення спадкових прав ОСОБА_1 замовив документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В процесі виготовлення технічної документації позивачу стало відомо, що значна частина його земельної ділянки наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 08 грудня 2017 року була передана у власність інші особі. Відповідно до рішення ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 16 вересня 2019 року № РВ-019 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру земельна ділянка ОСОБА_4 на 89,9122 % співпадає з іншою земельною ділянкою, що належить ОСОБА_2

Наказом ГУ Держгеокадастру в Харківській області № 21144-СГ від 08 грудня 2017 року ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Люботинської міської ради Харківського району Харківської області. Передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер :33:016:0264, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами м. Люботин на території Люботинської міської ради Харківської області.

16 грудня 2019 року ОСОБА_2 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі продажу, посвідченим ПН ХМНО Харківської області Олійник Л.М. за реєстровим № 2253.

Таким чином, до ОСОБА_3 перейшло право власності на земельну ділянку, частина якої належала померлому батьку позивача.

Зазначає, що вказаний правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки предметом договору є земельна ділянка, право власності на яку продавець ОСОБА_2 отримала на підставі незаконного рішення ради та яка накладається на земельну ділянку ОСОБА_1 , як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив накласти заборону відчуження земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Харківського району Харківської області, кадастровий номер 631100000:33:016:0264, що на праві власності належить ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що у разі невжиття заходів забезпечення позову до розгляду справи по суті, спірна земельна ділянка може бути відчужена її власником ОСОБА_3 , що призведе до порушення прав позивача та втрати значного часу для їх відновлення. Вважає, що обраний вид забезпечення позову ніяким чином не порушує право власності ОСОБА_3 та є співрозмірним із заявленими позивачем вимогами.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 05 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Накладено заборону відчуження на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Харківського району Харківської області, кадастровий номер 631100000:33:016:0264, що на праві власності належить ОСОБА_3 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона відчуження, може забезпечити ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

26 листопада 2020 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не навів жодних доказів, що незастосування запропонованих заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , як добросовісному власнику, може унеможливити виконання рішення суду.

25 березня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати судове рішення незаконним чи необґрунтованим.

ГУ Держгеокадастру в Харківській області, Міськрайонне управління у Харківському районі та місті Люботин ГУ Держгеокадастру в Харківській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Люботинська міська рада Харківської області, ПН ХМНО Харківської області Олійник Л.М. ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню таких підстав.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, при обрані заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Види забезпечення позову передбачені статтею 150 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Матеріали справи свідчать, що предметом позову ОСОБА_1 є визнання незаконними та скасування наказів, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі продажу та скасування його державної реєстрації. Вказані позовні вимоги мають немайновий характер. В разі задоволення позову рішення суду першої інстанції не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що незабезпечення позову в обраний ОСОБА_1 спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову як заборона відчуження земельної ділянки не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права та не є співмірним із вимогами, з якими позивач звернувся до суду.

Пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 149 - 150, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 05 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина