ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/4498/20 Головуючий суддя І інстанції Богдан М. В.
Провадження № 22-ц/818/2778/21;22-ц/818/3491/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2020 року та на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Богдан М.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» про стягнення належних при звільненні виплат, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

встановив:

12 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що в період часу з 01 грудня 1995 року по 18 травня 2020 року він працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ», на посаді провідного інженера з радіонавігації та радіолокації Украероруху. На підставі наказу Украерорух №110-о від 13 травня 2020 року він був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України.

Вказав, що згідно вимог КЗпП України відповідач не здійснив повного розрахунку за фактично відпрацьований час з ОСОБА_1 , а саме: не виплатив матеріальну допомогу на підставі п.6.25.2 колективного договору у розмірі 20 посадових окладів.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, остаточно просив суд стягнути з відповідача матеріальну допомогу у розмірі 518900 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з 19 травня 2020 року по день ухвалення рішення суду в даній цивільній справі в сумі 268641,23 грн., та моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у сумі 518 900 грн. 00 коп..

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних сум за кожен день прострочення починаючи з 19.05.2020 року по 09 грудня 2020 року включно у сумі 268 641 грн. 23 коп.

В інший частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 840 грн.80 коп.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.02.2021 вирішено питання щодо витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» на користь позивача 78754 (сімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят чотири) грн. 12 коп. в якості компенсації витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України («Украерорух») директор Струтинський О.Г. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Посилається на те, що судом не надано належної оцінки Звіту на предмет фінансової неспроможності підприємства відповідача здійснювати виплати у зв`язку з виходом на пенсію. На підприємстві відповідача була відсутня фінансова можливість виплати такої одноразової допомоги, тому відповідальність підприємства, передбачена статтею 117 КЗпП України, на неї не розповсюджується. Судом не взято до уваги практику Верховного Суду, викладену у подібних справах, зокрема, справа №640/19162/16-ц від 11.03.2019 року, справа №520/7043/17 від 21.01.2020 року, справа № 696/985/15-ц від 06.02.2018 року, відповідно до якої нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить до структури заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині 2 ст.2 Закону України «Про оплату праці». Стаття 116 КЗпП України встановлює обов`язок провести розрахунок з працівником у день звільнення, однак це стосується виключно законодавчо встановлених виплат. Колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, тому законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Вказав, що судом не було надано належної оцінки поняттю власних коштів підприємства, про які йшлось у п.14.1 колективного договору, а наявність власних коштів у підприємства-пряма умова виконання умов розділу 6, у тому числі пункту 6.25.2 колективного договору.

Зазначав, що суд не звернув увагу, на статут, згідно якого «Украерорух» є державним комерційним підприємством, яке не отримує жодного фінансування з державного бюджету, а джерело отримання доходу це надходження за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування. За перший квартал 2020 року у підприємства наявний збиток у розмірі 299 444 млн грн.

Вказав, що згідно з п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком до цього договору. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин. У зв`язку з цим, з 17 березня 2020 року були закриті пункти пропуску через державний корон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення, що спричинило зниження інтенсивності авіаперельотів над територією України та попит на отримання аеронавігаційних послуг. Вказана ситуація викликала значне погіршення фінансової ситуації та економічну кризу на підприємстві. Тому у Украероруху відсутні кошти для фінансування виплати позивачу матеріальної допомоги. Крім цього, запровадження на території України карантину визнано форс-мажорною обставиною.

Посилається на постанову КМУ № 1554 «Про затвердження методики оцінки вартості майна під час приватизації» від 12.10.2000 року, в якій визначено поняття власних коштів; висновок Торгово-промислової палати України від 29.07.2020 року про істотну зміну обставин, як підтвердження форс-мажорних обставин, а тому виплата не відбулась у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили, що не залежали від волі відповідача.

Зазначає про те, що адміністрація підприємства не відмовляється здійснювати виплати матеріального допомоги, однак, зважаючи на брак коштів, не може здійснювати виплати.

Зазначає, що матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками, не відноситься до обов`язкових виплат працівнику при звільнені, що передбачені КЗпП України, та можлива за наявності у відповідача фінансової спроможності виплачувати її, також підприємством разом з профспілками у травні 2020 року розроблено зміни до колективного договору, якими збережено норми про виплату матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, але змінено порядок її виплати.

Крім того, вказує, що колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, нарахування і виплата одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію не входить до структури заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Вважає, оскільки колективним договором передбачаються не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, а тому підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені відсутні.

Посилається на те, що нарахування і виплата одноразової грошової допомоги при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію не входить до складу заробітної плати та не передбачена нормами КЗпП України, що підтверджується висновком Верховного суду у постанові від 21 січня 2020 року у справі №520/7043/17.Також на правові висновки Верховного суду у справі 696/985/15-ц від 06.02.2018, №640/19162/16-ц від 11.03.2019, Великої палати від 30.01.2019 у справі 910/4518/16, зазначену практику Верховного суду не було взято до уваги у аналогічних справах. Зазначає про те, що нарахування і виплата одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію не входить до структури заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Вважає, що оскільки колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, тому підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені відсутні.

Також представником Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України («Украерорух») директор Струтинським О.Г. подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03.02.2021, у якій він просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат повністю.

Щодо додаткового рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03.02.2021, яким вирішено питання щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 78754,12 грн. зазначає наступне.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Посилається на постанову Верховного суду у справі №372/1010/16-ц,якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, то суд стягує ці витрати. Однак, оригіналів платіжних документів суду не надано, тому необхідно відмовити у задоволенні заяви. Заявник надав суду лише договір про надання правової допомоги та акт наданих послуг №1 від 14.12.2020 до договору про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 02.06.2020, у якому не зазначена вартість за кожним пунктом наданих послуг, однак ці обставини не враховано судом першої інстанції при розгляді заяви.

У письмовому відзиві адвокат Лагутін І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Приєднати до матеріалів справи баланси підприємства та інформацію із сайту «прозоро» щодо закупівель Украероруху та врахувати їх при винесенні рішення у справі, подання яких до суду першої інстанції було неможливим у зв`язку з тим, що такі докази створено після ухвалення оскаржуваного рішення.

На обґрунтування вказав, що відповідач змішав різні категорії бухгалтерського обліку та намагається видати одні показники діяльності за інші. Кошти на рахунках підприємства станом на 18.05.2020 були, що підтверджено доказами, вказані кошти відповідають критеріям «власні кошти», а отже відмова відповідача виплатити позивачу матеріальну допомогу є неправомірною.

Зазначив, що суд не мав правових підстав враховувати висновок Торгово-промислової палати України від 29.07.2020 року як належний та допустимий доказ.

Звертає увагу на те, що порушуючи питання про складний фінансовий стан підприємства, відповідач замовчує про закупівлі, які здійснювало підприємство у кризовий 2020 рік інформація про які наявна у відкритому доступі, очікувана вартість значної кількості торгів в яких приймає участь Украерорух становить понад 10 млн грн.

Вказує, що за наявності на рахунках Украероруху коштів 6573795,53 грн. та 6909562,63 євро була неможливою внаслідок обставин непереборною силою.

Зазначив, що позивач пропрацював на підприємстві понад 20 років, адміністрація підприємства гарантувала позивачу виплату матеріальної допомоги, що стимулювало його залишатися та працювати на підприємстві, а коли він звільнився, то адміністрація відмовила йому у виплаті такої допомоги. При цьому не запропонувало розумних строків розстрочення виплати, відповідач мав можливість хоча б частково погашати свої зобов`язання, що наслідком чого було б зменшення розміру нарахувань за ч.1 ст.117 КЗпП України. Відповідач у спірних правовідносинах діяв недобросовісно у зв`язку з чим негативні наслідки такої поведінки має нести у повному розмірі.

У відзиві на скаргу на додаткове рішення адвокат Лагутін І.В. посилається на постанову Верховного суду від 03 жовтня 2019 року у справі 922/445/19, 22 січня 2021 у справі№925/1137/19.

Вказав, що відповідно до п.4.1 договору визначено строк сплати гонорару, який станом на момент закінчення граничних строків подання заяви про розподіл судових витрат та відповідних доказів не настав. Посилання відповідача на погодинну оплату наданої правової допомоги є неможливою виходячи зі змісту домовленостей (договору) між клієнтом та адвокатом, оскільки сума винагороди за надання правової допомоги визначена у договорі у вигляді фіксованого розміру, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом суперечитиме принципу свободи договору, зазначений висновок викладено у постанові Верховного суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Зазначив, що відповідач не обґрунтовує необхідності зменшення суми стягнення, не наводить критеріїв такого зменшення, які на його думку має врахувати суд, не наводить розмір співмірних судових витрат, а також не надає докази неспівмірності таких витрат.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення учасників справи, вважає, що скарга не підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із порушення відповідачем вимог трудового законодавства, зокрема ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої виплата всіх сум, належних працівникові, провадиться в день звільнення працівника та ст. 117 КЗпП України.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст.10, ч.1 та ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору з певних підстав. Однак підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно із законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (частина перша статті 9-1 КЗпП України). Іншими словами, оскільки законодавство встановлює мінімальні гарантії щодо виплати вихідної допомоги, то більший, ніж визначений у КЗпП України, її розмір може бути встановлений, зокрема, у трудовому договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» з 01 грудня 1995 року по 18 травня 2020 року.

Відповідно до Наказу ДП обслуговування повітряного руху України №110/о від 13 травня 2020 року позивача звільнено з роботи 18 травня 2020 року - у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України.

Згідно довідки від 18.05.2020 року розмір посадового окладу позивача становив 25945 гривень на місяць.

Відповідно до п. 6.25.2 Колективного договору від 01.02.2020 року, укладеного між адміністрацією ДП обслуговування повітряного руху України та профспілками, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Адміністрація гарантує надання матеріального допомоги у розмірі:

- при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом;

- за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Згідно до копії трудової книжки безперервний стаж роботи ОСОБА_1 в ДП «Украерорух» становить 25 років. У зв`язку з цим та відповідно до п. 6.25.2 Колективного договору позивач просить стягнути розмір матеріальної допомоги у сумі 518 900 гривень.

З листа директора Струтинського О. від 18 травня 2020 року позивачу повідомлено, що у зв`язку зі складним фінансовим станом та відсутністю наявних коштів, у підприємства немає можливості надати матеріальну допомогу у розмірі 518 900 грн при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.18 т.1).

Зі змісту листа заступника директора з управління активами ДП «Украерорух» №1-17.4/7029/20 від 22 червня 2020 року вбачається, що станом на 18.05.2020 року на рахунках відповідача перебували грошові кошти в розмірі 9 573 795,53 грн, 14735,39 доларів США, 6 909 562,63 євро (у тому числі на резервному рахунку обслуговуванню боргу-2 508 902,26 євро), 1630,83 фунтів стерлінгів (а.с.143-144 т.1).

Відповідач всупереч процесуального обов`язку не надав до суду належних і допустимих доказів про те, що зазначених коштів було недостатньо для виплати у день звільнення ОСОБА_1 матеріальної допомоги.

Тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з Украроруху на користь позивача слід стягнути матеріальну допомогу у розмірі 518 900 гривень.

Згідно з п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.

Відповідно до листа ДП обслуговування повітряного руху України від 18 травня 2020 року позивачу повідомлено, що, у зв`язку зі складним фінансовим станом та відсутністю наявних коштів, у підприємства на сьогодні немає можливості надавати матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.18 т.1).

Згідно Протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру №2 від 18 березня 2020 року прийнято рішення щодо здійснення лише обов`язкових виплат, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства (а.с85-87 т.1).

20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції п. 6.25.2 колективного договору, відповідно до якого встановлено порядок здійснення виплат матеріальної допомоги.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнений з роботи з 18 травня 2020 року, відтак зміни до колективного договору на спірні правовідносини не мають зворотної дії і на спірні правовідносини не поширюються. На підставі викладеного колегія суддів вважає вірним і погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно якого зміни до колективного договору на спірні правовідносини не поширюються та відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Відповідно до ст. 5. Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно із ч. 3 ст. 13 КЗпП колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, провадиться в день звільнення.

Оскільки, п. 6.25.2 колективного договору гарантовано право позивача на виплату матеріальної допомоги при звільнення у визначених розмірах та наявності залишку грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух», суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення вимог в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 518 900,00 грн.

Проте судова колегія сприймає доводи скарги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки зазначеної виплати та не може погодитися з висновком суду про наявність підстав для такого стягнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Саме до таких висновків дійшла ВП ВС у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, які суд апеляційної інстанції враховує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Виходячи з наведеної правової позиції спірна невиплата матеріальної допомоги у зв`язку з виходим на пенсію хоча й не входить до складу фонду оплати праці (п. 3.6 розділу 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 № 5, зареєстровано в МЮ України 27.01.2004 за № 114/8713), але відповідно до ст. 117 КЗпП України є об`єктом для нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України та в контексті ст. 117 КЗпП України у поєднанні з нормою ч. 1 ст. 9 ЦК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які свідчить про відсутність вини відповідача у затримці повного розрахунку при звільненні та затримці у виплаті спірної матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, що обумовлено фінансовою кризою, спричиненою пандемією короновіруса, що підтверджено відповідним висновком Торгово-промислової палати України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 5 жовтня 2020 року у справі №359/3889/18 (провадження №61-6951св19), зазначено, що статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18). Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту (імпорту) тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу застосування неперборної сили (форс-мажорних обставин), положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 оголошено карантин та інші заходи збереження здоров`я людей в умовах епідеміологічної ситуації.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тощо.

Згідно з Указом Президента України №87 від 13 березня 2020 року про введення у дію рішення РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», - були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наданого відповідачем висновку Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29 липня 2020 року, підтверджено настання істотної зміни обставин, які унеможливлюють виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, зареєстрованого управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради 11 лютого 2015 року у період настання карантинних обмежень (з 16.03.2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення (а.с. 216-232 т.1).

Колегія суддів також враховує вищевказану правову позицію, яка висловлена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 та Постанову КМУ від 11 березня 2020 року № 211, якою оголошено карантин, а також віднесення карантину до форс-мажорних обставин, та вищевказаний висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року як належні та допустимі докази на підтвердження відсутності вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Наведені обставини та правове обґрунтування надають колегії суддів взяти до уваги висновок торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року про істотну свідчить про відсутність вини Державного підприємства обслуговування повітряного руху України у затримці проведення повного розрахунку з позивачем та відхиляє наведені з цього приводу заперечення позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нарахування і виплата одноразової грошової допомоги при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію не входить до складу заробітної плати та не передбачена нормами КЗпП України, що підтверджується висновком Верховного суду у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 520/7043/17, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки виплата вихідної допомоги передбачена п.6.25.2 колективного договору.

Наведену у доводах скарги посилання на касаційну практику колегія суддів відхиляє як таку, що не є релевантною до обставин цієї справи.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку є помилковим.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення матеріальної допомоги є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, вкладених в апеляційній скарзі. Правильність розрахунку суми матеріальної допомоги відповідач не оспорює.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, про наявність передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сум при звільненні з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині; в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Щодо додаткового рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03.02.2021, яким вирішено питання щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 78754,12 грн. суд зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи представництво у суді адвокат Лагутін І.В. здійснював на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 червня 2020 року.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано акт наданих послуг №1 від 14.12.2020 року по договору про надання правової (правничої) допомоги від 02.06.2020 року з детальним описом виконаних робіт.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Так, порядок обчислення гонорару визначений пунктом 4.1. договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 02.06.2020 р. (надалі - договір), відповідно до якого гонорар за надання правової (правничої) допомоги, передбаченої п. 1.1. та п. 2.1. цього Договору, клієнтом сплачується у випадку ухвалення судом судового рішення на користь Клієнта, яке набрало законної сили («гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта»), у розмірі 10% (десять відсотків) суми стягнутої на користь Клієнта.

Пункт 4.6. договору передбачає порядок сплати гонорару, згідно з яким сума гонорару перераховується Клієнтом на поточний рахунок або вноситься готівкою в касу Бюро після набрання відповідним судовим рішенням ухваленого на користь Клієнта законної сили, але не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту виконання (зарахування грошових коштів на рахунок Клієнта або отримання коштів готівкою) такого судового рішення ухваленого на користь Клієнта.

Тобто договором визначено строк сплати гонорару, який станом на момент закінчення граничних строків подання заяви про розподіл судових витрат та відповідних доказів, не настав.

Крім того згідно висновків, викладених в постанові Верховного суд від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з Адвокатським бюро «Максима Шипенка» укладено договір про надання правової (правничої) допомоги б/н від 02.06.2020 р. (а.с. 36-38, т. 2).

З копії акту наданих послуг № 1 від 14.12.2020 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 02.06.2020 вбачається, що Бюро надано усну консультацію з вивчення документів та аналізом судової практики щодо можливості захисту порушених прав клієнта (3 години); зібрано докази з метою підготовки до позову направлено адвокатські запити, отримано інформацію від відповідних організацій (2 години); складено та подано до Ленінського районного суду м. Харкова позовну заяву (10 годин); надано усну консультацію з вивченням документів та аналізом судової практики щодо правової позиції Украероруху викладеній у відзиві (3 години); складено та подано до Ленінського районного суду м. Харкова відповідь на відзив Украероруху (5 годин); складено та подано до Комінтернівського районного суду м. Харкова розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку (2 години); забезпечено участь адвоката в судових засіданнях; забезпечено ознайомлення з матеріалами справи; складено заяву про компенсацію судових витрат (1,5 години).

Заявник посилається на п. 4.1 договору про договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 02.06.2020, Гонорар за надання правової (правничої) допомоги, передбаченої п. 1.1. та п. 2.1 цього Договору, клієнтом сплачується у випадку ухвалення судом судового рішення на користь Клієнта, яке набрало законної сили («гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта»), у розмірі 10% (десять відсотків) суми стягнутої на користь Клієнта.

Також заявник зазначив, що відповідно до п. 4.6 сума гонорару перераховується Клієнтом на поточний рахунок або вноситься готівкою в касу Бюро після набрання відповідним судовим рішенням ухваленого на користь Клієнта законної сили, але не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту виконання (зарахування грошових коштів на рахунок Клієнта або отримання коштів готівкою) такого судового рішення ухваленого на користь Клієнта.

Отже, гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта підлягає сплаті після набрання рішенням законної сили, у зв`язку з чим наразі, позивач не має можливості надати підтвердження понесених відповідних витрат, і матеріали справи таких доказів не містять.

Тому, судова колегія не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу з урахуванням участі у справі двох адвокатів у розмірі 78754,12 грн.

За договором про надання послуг виконавець зобов`язаний надати послугу, а замовник - оплатити її. За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Оплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку з її надання.

Згідно з положеннями пункту 4 статті 1, частини третьої статті 27 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п`ятої цього Кодексу можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

З огляду на предмет договору про надання юридичних послуг у цивільній справі (представництво інтересів матері клієнта як позивача у цивільній справі, що розглядається в суді) об`єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги у зв`язку з вирішенням спору в суді.

Формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо відповідно до статті 30 Закону визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статі 30 Закону врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з Адвокатським бюро «Максима Шипенка» було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги б/н від 02.06.2020 р. Витрати підтверджуються складеним актом наданих послуг № 1 від 14.12.2020. Відповідно до п. 4.6. договору, сума гонорару перераховується Клієнтом на поточний рахунок або вноситься готівкою в касу Бюро після набрання відповідним судовим рішенням ухваленого на користь Клієнта законної сили, але не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту виконання (зарахування грошових коштів на рахунок Клієнта або отримання коштів готівкою) такого судового рішення ухваленого на користь Клієнта. Отже, гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта підлягає сплаті після набрання рішенням законної сили, у зв`язку з чим наразі, позивач не має можливості надати підтвердження понесення відповідних витрат.

Що стосується визначеної пунктом 4.1 винагороди адвокату за досягнення позитивного рішення у справі, то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону, а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 462/9002/14-ц, від 3 липня 2019 року у справі № 757/20995/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 826/8107/16, від 10 липня 2019 року у справі № 912/2391/16. Разом з тим у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 401/1466/15ц.

Відповідно до положень частини першої статті 638 ЦК України, за класифікаційною ознакою предмет договору є складовою його істотної умови.

З урахуванням положень частин першої та другої статті 202, частини першої статті 203, частини першої статті 628 ЦК України зміст двостороннього договору як правочину становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ці умови не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В аспекті цивільно-правових зобов`язань виконавця предметом договору про надання юридичних послуг є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта).

Аналіз положень пунктів 4.1. та 3 договору та додаткової угоди дають підстави для висновку, що його умовами визначено оплату не лише наданих юридичних послуг, а ще й факту досягнення позитивного для особи, в інтересах якої укладено договір, результату судового розгляду цивільної справи .

Інтереси ОСОБА_1 , безумовно не обмежуються отриманням власне послуг адвоката, а спрямовані на досягнення певного результату - «позитивного рішення по справі», проте, досягнення такого результату виходить за межі предмета договору, яким є лише надання юридичних послуг.

Рішення суду у цивільній справі є результатом вирішення спору, що виник між учасниками договірних правовідносин, актом органу судової влади, що приймається, складається і підписується виключно суддями відповідно до чітко визначених процедур судочинства іменем України на засадах верховенства права.

За змістом положень частини другої статті 6, пункту 14 частини першої статті 92, частини першої статті 124 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, судочинство визначається виключно законами України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Зазначені норми виключають, як таку, можливість належності діяльності органів судової влади до сфери приватноправового регулювання, а відтак - і до предмета цивільно-правових договорів.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України у їх системному зв`язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом»), або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами.

Отже, свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо.

Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору (частина перша статті 638 цього Кодексу).

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом та суттю договірних правовідносин.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, оплата наданих послуг здійснюється у розмірі, строки та в порядку встановлених договором.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вимоги до форми та змісту договору про надання правової допомоги, закріплено статтею 27 зазначеного Закону.

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п`ятої цього Кодексу можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

В аспекті цивільно-правових зобов`язань виконавця предметом договору про надання юридичних послуг є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта).

Формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статі 30 зазначеного Закону врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що положення пункту 4.1 за своїм змістом і правовою природою, у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не є ціною договору (платою за надані послуги), а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов укладеного сторонами договору не ставиться у залежність від фактично наданих послуг.

Включення в умови договору про надання юридичних послуг пункту 4.1 про винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим та в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним за пред`явленим стороною договору позовом.

Зважаючи на те, що суттю договірних правовідносин за договором про надання правової допомоги є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів як права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при її розгляді, з одного боку, та права виконавця зазначених послуг на отримання оплати їх вартості, з іншого, за умови відсутності доказів на підтвердження виконаної роботи, що відображені у звіті про виконану роботу чи акті здачі-приймання робіт, з конкретизацією кожної вчиненої дії (наданої правової допомоги), тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача про стягнення винагороди адвоката відповідно до пункту 4.1 - гонорару за прийняття рішення на користь клієнта» у розмірі 10% від суми стягнутої на користь клієнта у розмірі 78754,12 грн.

Зазначений адвокатом час у кількості 30 годин, витрачений на надання відповідних юридичних послуг, не відповідає їхній складності, тому розмір оплати за надання таких послуг безпідставно завищено.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає за необхідне з урахуванням принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на корить позивача, з 78754,12 грн до 25945 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі в справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З квитанції, що міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.7 т.1), вбачається, що при пред`явленні позову до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1681,60 грн., за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сум при звільненні та за вимоги про стягнення моральної шкоди (840,80+840,80), однак рішення задоволено частково тільки щодо позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги у розмірі 518900 грн.

Отже, при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави, суд першої інстанції припустився помилки та застосував ставку судового збору у розмірі 840,80 грн., стягнувши її на користь позивача. Враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги майнового характеру про стягнення матеріальної допомоги були задоволені у повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставкою, передбаченою за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру в розмірі 1% ціни позову. За таких обставин рішення суду в частині вирішення питання судового збору слід змінити та визначити судовий збір у розмірі 5 189 грн. 00 коп.

При подачі апеляційної скарги ДП «Украерорух» сплатило судовий збір у розмірі 10305 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 457 від 17 березня 2021 року (а.с.44, т.2).

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, апелянтом було не у повному обсязі виконано вимоги ухвали від 05.03.2021 та сплачено судовий збір у сумі 10305,00 грн. (а.с.44 т.2) замість 10305,90 грн, ухвалою від 24.03.2021 та було відстрочено сплату 0,90 коп. тому суд вважає за доцільне стягнути недоплачену суму 0,90 коп. у дохід держави.

Реквізити рахунку для сплати судового збору:

Рахунок-UA0020661;

отримувач коштів: ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101;

код отримувача: 37874947;

банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.);

код банку отримувача: 899998;

код бюджетної класифікації: 22030101.

призначення платежу: *; 101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від ______ (Дата оскаржуваного рішення) по справі _________ (Номер справи), Харківський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).

Керуючись ст.259, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Змінити рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року в частині стягнення судового збору та визначити судовий збір, який підлягає стягненню з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави, в розмірі 5 189 грн. 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2021 року - змінити. Зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на корить позивача, з 78754,12 грн до 25945 грн.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» місце знаходження: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, на користь держави суму недоплаченого судового збору у сумі 0,90 (дев`яносто) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.