Справа № 466/9677/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Зими І.Є.

при секретарі Вітрук В.О.

з участю представника позивача Шабан Р.Р.

відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов`язання до вчинення дій ,-

установив:

22.11.2019р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до суду з позовною заявою в якій остаточно, 03.11.2020р. , уточнивши вимоги, просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.09.2016 р. по 31.03.2020 р. у розмірі 21 016 грн. 09 коп., інфляційні втрати - 1 688,10 грн. , 3% річних - 742 грн. 90 коп. та 2 131,20 грн. сплаченого судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, тобто виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

З 01.07.2014р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вказаною адресою відповідачам був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Крім того, їм неодноразово направлялись для підписання примірники типового договору приєднання про надання вказаних комунальних послуг, які залишились не підписаними.

Відповідачі належним чином і вчасно не оплачували вартість наданих послуг, внаслідок чого у них за період 01.09.2016р. по 31.03.2020 р. перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилась заборгованість, в сумі 21 016 грн. 09 коп.

19.09.2018 р. Шевченківським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» боргу за житлово-комунальні послуги в розмірі 12 715,51 грн. та 176,20 грн. судового збору. 04.07.2018р. вказаний судовий наказ скасовано цим же судом.

Крім того, судовий наказ було видано також 26.05.20 р. При зверненні з заявою про видачу судового наказу позивачем було сплачено 210 грн. 20 коп. судового збору. На підставі заяви боржників, ухвалою від 03.08.2020 року вказаний судовий наказ було скасовано.

Таким чином позивач вважає, що неправомірні дії боржників призвели до порушення майнових прав та законних інтересів ЛМКП «Львівтеплоенерго». Адже споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються такими, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати за їх користування.

Провадження у справі відкрито 25 листопада 2019 року.

27.12.2019р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до ЛМКП «Львівтеплоенерго» із зустрічним позовом, в якому просять зобов`язати відповідача надати правовстановлюючі документи, що стверджують правосуб`єктність юридичної особи, яка вимагає сплатити кошти за надання послуг. Свої вимоги мотивують тим, що даним підприємством не надано документів, які підтверджують статус юридичної особи, а відтак таке не може бути позивачем в суді. Крім того зазначили, що між ними та ЛМКП «Львівтеплоенерго», як суб`єктом господарювання, відсутні договірні відносини щодо послуг теплопостачання, а розрахунки за надані послуги проведені за незаконними тарифами. Разом з цим зазначають, що нараховані на заборгованість штрафні санкції є незаконними, оскільки під час карантину забороняється нарахування таких. Відтак, вважають позовні вимоги безпідставними.

04.02.2020р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» подало відзив на зустрічну позовну заяву, в якому повністю заперечує доводи відповідачів з наступних підстав. Зокрема, що стосується тверджень про відсутність між сторонами договірних відносин щодо послуг теплопостачання, то вважає такі необґрунтованими. Адже Законом передбачено обов`язок споживачів оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати таких у повному обсязі. Поміж тим, примірники такого договору неодноразово надсилались боржникам для підписання рекомендованим листом, однак відповідачі жодним чином не реагували. Доводи відповідачів про незаконні розрахунки за надані послуги з центрального опалення також вважає безпідставними. Зокрема зазначило, що будинок відповідачів обладнаний будинковим приладом обліку і теплової енергії. Тому, згідно п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р., кількість та вартість теплової енергії, спожитої для потреб опалення даного будинку, розраховувалась згідно показів приладу обліку та встановлених тарифів, пропорційно опалювальній площі. В подальшому, з 01.07.2016р., розрахунки за послугу з централізованого опалення проводились на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 09.06.2016р. №1101 «Про внесення змін до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.03.2015р. №1171» за відповідними тарифами.

Разом з відзивом на зустрічну позовну заяву, ЛМКП «Львівтеплоенерго» подало суду правовстановлюючі документи: копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копію статуту та копію договору № 77/102 від 16.09.2019р. на вимогу по зустрічному позову. Таким чином вважає, що має всі ознаки юридичної особи, створене і зареєстроване Львівською міською радою згідно норм чинного законодавства України і відповідно діє на підставі Статуту.

13.01.2021р. позивачі за зустрічним позовом подали відзив на заяву ЛМКП «Львівтеплоенерго» про уточнення позовних вимог, в якому черговий раз наголосили про безпідставність та неправомірність вимог позивача. Вважають, що між сторонами відсутні договірні правовідносини про теплопостачання, розрахунки боргу проведенні незаконно, а саме підприємство не підтвердило свою правосуб`єктність.

15.01.2021р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зіславшись на обставини та факти, викладені в заяві, уточненні та відповіді на відзив.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов заперечила, з підстав, викладених у відзиві, просила у задоволенні такого відмовити за безпідставністю. Зустрічний позов просила задовольнити. Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши учасників судового процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та вбачається із довідки ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 09.07.2019р. № 10, у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Останні є співвласниками даної квартири, зареєстровані та проживають в ній.

Правомірність отримання вказаної довідки підтверджує Договір № 77/102 від 16.09.2019р., що укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Міський центр інформаційних технологій» про надання адміністративних послуг щодо реєстру територіальної громади.

Також судом встановлено, що позивачем реально надавались послуги з теплопостачання до будинку АДРЕСА_2 , в якому розташована квартира, власниками якої є відповідачі.

Наведене вбачається з представлених позивачем копій актів про включення системи теплоспоживання за спірний період . Жодних даних про неналежний температурний режим житла чи звернення споживачів зі скаргами з приводу ненадання послуг суду не представлено.

ЛМКП «Львівтеплоенерго», згідно Закону України «Про теплопостачання», є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, які регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно п.5 ч.2 ст. 7 даного Закону, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч.1 ст. 9 Закону).

Згідно із ст.ст. 67, 68, ч.1 ст. 162 Житлового кодексу УРСР, власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплоенергію. електроенергію та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 322 ЦК України врегульовано, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Між тим, Верховний суд у постанові від 20.04.2016р. у справі № 6-2951цс15 дійшов висновку, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018р. у справі № 750/12850/16-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019р. у справі № 642/2858/16.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону віл відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на викладене, те, що відповідачі, являючись співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавались послуги теплопостачання, не оплачували такі, тому суд вважає підставною вимогу позивача про стягнення з них заборгованості за вказані комунальні послуги.

Між тим, позивач звернувся до суду з позовом 22 листопада 2019 року та заявив вимогу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2016 р. по 31.03.2020 р. в сумі 21 016 грн. 09 коп., інфляційні втрати - 1 688,10 грн. , 3% річних - 742 грн. 90 коп.,

згідно з наданим розрахунком.

Позивач вважає, що позовна давність стосовно оплати за постачання теплової енергії, яку відповідачка не вносила з вересня 2016 року, перервалася поданням заяви про видачу судового наказу.

Дійсно, 19.09.2018р. Шевченківським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» боргу за житлово-комунальні послуги в розмірі 12 715,51 грн. та 176,20 грн. судового збору. 04.07.2018р. вказаний судовий наказ скасовано цим же судом.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України).

Однак, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 7 липня 2020 року (справа № № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19) дійшла правового висновку про те, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

За таких обставин, спростовується позиція позивача про переривання строку позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу. Оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до суду з позовом 22.11.2019р., а тому суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за комунальні послуги за період, в межах трирічної позовної давності, а саме з 22.11.2016 року по 31.03.2020 року.

Обчислюючи розмір заборгованості, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором».

Як встановлено п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Таким чином, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась щомісяця, тому перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Як зазначалось вище, судом встановлено, що у сторін наявні фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший термін внесення платежів, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відтак, прострочення оплати цих послуг починається з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 07.07.2020р. у справі № № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (т.2 , а.с. 65), станом на 31.03.2020р. борг складав 25 926,63 грн., а станом на 22.11.2016р. 6 190,54 грн.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період з 22.11.2016р. по 31.03.2020р. складає 19 735 грн. 65 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (п. 45)).

Розраховуючи три проценти річних, суд враховує, що початок періоду прострочення за кожним щомісячним платежем припадає на 21 число кожного наступного місяця. Відтак, сума заборгованості за відсотками розраховується за формулою: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Таким чином, за спірний, відповідно дослідженого судом розрахунку, 3 % річних становить 721 грн.08 коп.

Що стосується індексу інфляції, то такий розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 916/1883/16 (пункт 43), від 8 травня 2019 року у справі № 904/2156/18, від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18 (пункт 46), від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19 (пункт 23), від 29 квітня 2020 року у справі № 910/1193/19 (пункт 5.2.8), від 18 червня 2020 року у справі № 904/3491/19 (пункт 9.11)).

Тому, відповідно до дослідженого судом розрахунку суми заборгованості, на яку слід нарахувати інфляційні втрати за спірний період, сума таких втрат, що має компенсувати відповідач, становить 1639 грн. 60 коп.

Дійсно, на період дії карантину і протягом 30 днів після його завершення Прикінцевими положеннями Закону від 17 березня 2020 року №530-IX забороняється стягнення неустойки і пені, та припинення надання комунальних послуг на період дії карантину та протягом 30 днів після його відміни. Між тим, в даному випадку заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Враховуючи викладене, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково та стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 22.11.2016 року по 31.03.2020 року у розмірі 19 735 грн. 65 коп. , інфляційні втрати 1639 грн. 60 коп., 3 % річних 721 грн.08 коп. та 2 131 грн. 20 коп. сплаченого судового збору, а всього 24 227( двадцять чотири тисячі двісті двадцять сім ) грн. 53 коп. В решті вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про зобов`язання надати правовстановлюючі документи, що стверджують правосуб`єктність юридичної особи, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою визнається організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Цивільна правоздатність юридичної особи визначається характером і змістом її діяльності, що передбачена статутом або засновницьким договором між учасниками організації. При цьому, окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, юридична особа може здійснювати після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Цивільна дієздатність юридичної особи виникає одночасно з виникненням у неї цивільної правоздатності і здійснюється через систему органів юридичної особи або через своїх учасників. Юридична особа може мати як один орган (директор, президент), так і декілька одночасно (спостережна рада, правління, загальні збори). Зазначені органи можуть бути як колегіальними, так і одноособовими. .

ЛМКП «Львівтеплоенерго» 04.02.2020р. подало до суду копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з якого вбачається, що таке є юридичною особою, має ідентифікаційний код: 05506460, його організаційно-правова форма - комунальне підприємство, місце знаходження: 79040, Львівська область, м. Львів, Залізничний район, вул. Д. Апостала, 1. Засновником ЛМКП «Львівтеплоенерго» є Львівська міська рада.

Із даного витягу також вбачаються види діяльності ЛМКП «Львівтеплоенерго», найменування та дата обрання керівника підприємства, дата державної реєстрації, дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу.

Також ЛМКП «Львівтеплоенерго» представлено суду копію статуту, прийнятого на зборах трудового колективу № 85 від 10.01.2020р., яким регламентовано мету і предмет діяльності підприємства, юридичний статус, права і обов`язки, статутний фонд, господарську та соціальну діяльність.

Згідно з ч. ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, адже ЛМКП представило суду достатні та належні докази, що має всі ознаки юридичної особи, створене і зареєстроване Львівською міською радою згідно норм чинного законодавства України і відповідно діє на підставі Статуту. Крім того, до звернення з зустрічним позовом до суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не звертались до ЛМКП «Львівтеплоенерго» із заявою про надання їм будь-яких документів, у задоволенні якої було б їм відмовлено. Відтак, суду не представлено жодних доказів на підтвердження того, що діями чи бездіяльністю відповідача за зустрічним позовом були порушені права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які б потребували судового захисту.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

При подачі позову, ЛМКП «Львівтеплоенерго» оплатило судовий збір в розмірі 1744,80 грн. Крім того даним підприємством було оплачено 176,20 грн. та 210,20 грн. судового збору за подання заяв про видачу судового наказу у 2018 та 2020 роках, які були скасовані судом.

Згідно ч.2 ст. 164 ЦПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає відшкодуванню відповідачами на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» становить 2 131 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 89, 223, 263, 264, 265 ЦПК України, суд ,-

ухвалив:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 22.11.2016 року по 31.03.2020 року у розмірі 19 735 грн. 65 коп. , інфляційні втрати 1639 грн. 60 коп., 3 % річних 721 грн.08 коп. та 2 131 грн. 20 коп. сплаченого судового збору, а всього 24 227( двадцять чотири тисячі двісті двадцять сім ) грн. 53 коп.

В решті вимог відмовити за пропуском строку позовної давності.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов`язання надати правовстановлюючі документи, що стверджують правосуб`єктність юридичної особи - відмовити за безпідставністю.

Позивач за первісним позовом: ЛМКП «Львівтеплоенерго» , м. Львів вул. Д. Апостола, 1, код .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживає АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_3 , проживає АДРЕСА_3 ;

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 лютого 2021 року.

Суддя І. Є. Зима