Справа № 344/128/17
Провадження № 22-ц/4808/29/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.Я. 27 липня 2017 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором лізингу,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ФОП ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза договором лізингу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_1 було укладено Договір лізингу, відповідно до якого останній отримав в строкове платне користування (з 12 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року) бочки (КЕГи) місткістю 50 л в кількості 96 штук. Вартість майна, яке отримав відповідач, становить 2600,00 грн. за одну бочку (КЕГу), а всього - 249000,00 грн. Розмір орендної плати відповідно до умов Договору складає 1,00 грн. за кожен місяць за кожну орендовану КЕГу, яка повинна була вноситись щомісячно не пізніше 10-го числа наступного місяця.

Згідно умов даного Договору після завершення терміну лізингу лізингоодержувач зобов`язаний впродовж 20 днів повернути лізингодавцю майно, яке знаходиться в лізингу, на підставі акту прийому-передачі. Проте таке майно відповідачем не було повернуто позивачу та залишено без розгляду повідомлення щодо погашення заборгованості, яке йому було направлено 29 липня 2016 року.

У зв`язку з неповерненням лізингоодержувачем протягом тривалого часу лізингового майна, позивач вважає, що воно втрачене (знищене), у зв`язку з чим йому завдано збитків в сумі 500250,00 грн., з яких: 249000,00 грн. - компенсація за неповернуте майно, 2250,00 грн. - заборгованість за орендною платою за період з 12 серпня 2014 року по 12 вересня 2016 року, 249000,00 грн. - штраф у розмірі 100% вартості майна.

Просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість за Договором лізингу в розмірі 500250,00 грн., з яких: 249000,00 грн. - компенсація вартості наданого у лізинг майна, 249000,00 грн. - штраф за втрату майна, що перебувало у лізингу, 2250,00 грн. - орендна плата за користування майном, а також 5002,50 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта, судом розглянуто справу з порушенням правил підсудності, оскільки він з 8 грудня 2008 року і по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим справу слід було розглядати у Личаківському районному суді м. Львова. Крім того, судом було порушено вимоги частини третьої статті 122 ЦПК України, якими передбачено звернення протягом 2 днів з дня надходження позовної заяви до суду до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи для отримання інформації про зареєстроване місце проживання такої фізичної особи. Якщо за результатами такого звернення буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, в силу пункту четвертого частини третьої статті 121 ЦПК України її слід було повернути.

Також посилається на неналежність його викликів у судове засідання, оскільки він не отримував ні ухвали про відкриття провадження у справі, ні позовної заяви з додатками, ні судових повісток про виклик на судові засідання. Незаконним є і висновок суду про те, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення в газеті «Галичина», оскільки виклик здійснено лише через друкований засіб масової інформації місцевої сфери розповсюдження без розміщення у друкованому засобі загальнодержавної сфери розповсюдження газеті «Урядовий кур`єр».

По суті спору зазначає, що спірного Договору лізингу він не укладав та Акту прийому-передачі не підписував, у зв`язку з чим ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 2 вересня 2020 року було зобов`язано уповноважену особу Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області внести відомості в ЄРДР за даним фактом. А у зв`язку з неналежним повідомленням його про час та розгляд справи у Івано-Франківському міському суді він був позбавлений права заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Посилається і на те, що серед видів економічної діяльності позивача відсутній фінансовий лізинг, а в силу Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивач як фізична особа-підприємець не може бути лізингодавцем, що додатково свідчить про нікчемність даного правочину.

Зважаючи на наведене, просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2017 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача адвокат Сливінський О.Я. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на те, що при укладенні Договору лізингу відповідач особисто надав завірену належним чином копію паспорта із зазначеним місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином вважає, що саме відповідач ввів в оману позивача щодо дійсного місця реєстрації, а тепер намагається використати цю обставину для ухилення від відповідальності. Крім того, вважає, що відповідачем не було наведено жодних обґрунтованих обставин, які перешкоджали йому подати заяву про перегляд заочного рішення протягом 2017-2020 років. Щодо посилань апелянта на неукладення Договору лізингу вказує, що ним не надано жодних доказів щодо непідписання ним цього Договору та не наведено обставин, які б перешкоджали йому провести експертизу до моменту звернення із апеляційною скаргою. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2017 року без змін, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник адвокат Ратич Т.М. доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.

Позивач та його представник адвокат Сливінський О.А. проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили заочне рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів та встановлено судом, 12 серпня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено Договір лізингу, згідно умов якого лізингодавець надав, а лізингоодержувач прийняв в строкове платне користування бочки (КЕГи) місткістю 50 л 96 штук. Вартість майна, яке передається, становить 2600,00 грн. за бочку, всього майна на суму 249600,00 грн. Термін дії лізингу: з 12 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року (а.с. 5-7, 160-162).

Згідно копії Акту приймання-передачі до Договору лізингу від 12.08.2014 року, складеного 12 серпня 2014 року у м. Луцьку, ФОП ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв 96 КЕГ ємкістю 50 л (а.с. 8, 163).

Згідно пунктів 4.1 та 4.2 Договору лізингу розмір орендної плати складає 1,00 грн. Щомісяця за кожну орендовану КЕГу, яка вноситься щомісячно не пізніше 10-го числа наступного місяця. Орендна плата сплачується в безготівковому або готівковому порядку за вибором лізингоодержувача, не пізніше визначеного договором строку.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що після завершення терміну лізингу лізингоодержувач зобов`язаний впродовж 20 днів повернути лізингодавцю майно, яке знаходиться в лізингу, на підставі Акту прийому-передачі.

Відповідно до пунктів 8.1 та 8.2 Договору у випадку втрати майна, що перебувало у лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 100% його вартості. Сплата штрафу не звільняє від відшкодування вартості втраченого, знищеного та пошкодженого майна. В разі неповернення предмету лізингу у визначені договором строки лізингодавець направляє лізингоодержувачу цінним листом з описом письмове повідомлення та рахунок про сплату платежів, в якому пропонує у визначений ним термін повернути предмет лізингу, а в разі його знищення чи втрати в цей же термін сплатити його вартість за ціною, зазначеною в договорі, а також сплатити штраф відповідно до виставленого рахунку.

Як вбачається з повідомлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 29 липня 2016 року, адресованого ОСОБА_1 , у зв`язку із неповерненням останнім лізингового майна, у строки передбачені договором, йому було завдано збитків в розмірі 498000,00 грн.; запропоновано їх погасити у 7-денний термін з дня отримання даного повідомлення (а.с. 9).

13.07.2020 року ОСОБА_1 звертався до Личаківського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області з повідомленням про вчинення щодо нього злочину, в якому зазначив, що жодного договору лізингу 12 серпня 2014 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не укладав, не підписував та не передавав своїх персональних даних для його укладення. Його персональні дані, зокрема, ПІБ та адресу попередньої реєстрації місця проживання в м. Івано-Франківську, було використано без його відома (а.с. 68).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення умов укладеного між сторонами Договору лізингу відповідач після завершення його терміну не повернув позивачу майно, яке знаходилось в лізингу, у зв`язку з чим йому було завдано збитків у розмірі 500250,00 грн., з яких 249000,00 грн. компенсація за неповернуте майно, 2250,00 грн. заборгованість за орендною платою за період з 12 серпня 2014 року по 12 вересня 2016 року, 249000,00 грн. штраф у розмірі 100% вартості майна.

Однак апеляційний суд не може погодитись із таким висновком з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Положеннями статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже, своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Таким чином, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі, підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ФОП ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.08.2014 року між ним та ОСОБА_1 було укладено Договір лізингу, а згідно Акту приймання-передачі до даного Договору того ж дня у м. Луцьку передано ОСОБА_1 як лізингоодержувачу 96 КЕГ ємкістю 50 л (а.с. 5-8, 160-163). Зазначав, що в порушення умов даного Договору після завершення його терміну відповідач не повернув йому майно, яке знаходилось в лізингу, та проігнорував повідомлення щодо погашення заборгованості від 29.07.2016 року, що свідчить про втрату останнім предмету лізингу.

Разом з тим, як вбачається з показань позивача в судовому засіданні апеляційного суду, в 2014 році вони з відповідачем в телефонному режимі домовились про укладення договору лізингу. Однак ОСОБА_2 не зміг поїхати на його укладення та видав своєму сину ОСОБА_3 довіреність на підписання такого договору від його імені, після чого останній поїхав у Богородчанський район Івано-Франківської області, де й було укладено договір лізингу з ОСОБА_1 . Також позивач зазначив, що КЕГи доставляли у Галич та Богородчанський район для передачі лізингоодержувачу.

При цьому судом встановлено, що в наявному в матеріалах справи екземплярі Договору лізингу від 12 серпня 2014 року зазначено місце укладення місто Луцьк, а також він не містить відомостей про те, що його укладено та підписано сином лізингодавця ОСОБА_3 у порядку частини третьої статті 237 та частини третьої статті 244 ЦК України (а.с. 160-162). Відсутня у матеріалах справи і Довіреність, видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 .

Також згідно копії Акту приймання-передачі від 12 серпня 2014 року відповідач отримав КЕГи у м. Луцьку, що не відповідає обставинам справи та поясненням самого позивача.

Крім того, згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у ОСОБА_2 відсутній КВЕД на здійснення операцій щодо передання майна у лізинг.

Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факт укладення договору лізингу з відповідачем, передачі майна у користування, а, відповідно, і порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.06.2019 року у справі №369/3689/16-ц (провадження №61-14066св18), у постанові від 23 жовтня 2020 року у справі №204/1264/18-ц (провадження №61-1491св20).

Суд першої інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, внаслідок чого рішення місцевого суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Однак, що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у зв`язку з неналежним повідомленням апелянта про час та розгляд справи в Івано-Франківському міському суді він був позбавлений права заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, то такі не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки відповідач та його представник були присутні при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та у повному обсязі реалізували надані їм законом процесуальні права щодо спростування доводів позовної заяви, подання доказів, в тому числі і процесуальне право на подання клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2017 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором лізингу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.