КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4036/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Київ

Справа № 757/12545/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Волкової С.Я.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про відшкодування шкоди, заподіяної із вини Держави,

встановив:

У березні 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, із врахуванням заяви від 24.06.2020 р. просить стягнути із Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму у розмірі 16799,00 доларів США, з яких: 14 000 доларів США складає її вклад згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014; 415 доларів США - 0,5% річних згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014; 2384 доларів США - 3% річних за весь період від розміру боргу згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р., у справі № 826/18881/15 частково задоволено апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Грошової Світлани Василівни, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р. в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, оформленого наказом від 29.08.2014 р. № 61 в частині визнання нікчемними договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29.05.2014 р. № 8327, та прийнято в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладам за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині невключення до нього ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 24.01.2020 р. задоволено частково касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р. скасовано в частині вирішення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, оформлене наказом від 29.08.2014 р. № 61, щодо визнання нікчемними всіх транзакцій договорів банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29.05.2014 р. № 8327, у цій частині провадження у справі закрито.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р. залишено без змін.

06 лютого 2020 року позивачем було направлено до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву про виплату гарантованої суми за вкладом, однак у лютому 2020 р. співробітники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повідомили про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» як юридичної особи. Тому вказує, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як державна структура діючи в інтересах держави позбавив позивача можливості отримати свої кошти за депозитним вкладом.

Отже, внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави Україна позивача позбавлено майна ( депозитних коштів), а потім призвело до неможливості виконання судового рішення на користь позивача. Тому саме Держава Україна несе відповідальність в цілому за діяльність своїх органів влади.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що посилання суду першої інстанції про те, що вона, як позивач, не довела причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача Кабінету Міністрів України і заподіянням їй шкоди, є помилковими, не справедливими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що звертається із позовом не до окремо взятого державного органу, а до Держави України в цілому, як до цілісної державно - правової системи. В даному випадку Кабінет Міністрів України є Урядом, який здійснює представницькі функції щодо порушень, заподіяних Державою Україна.

Зазначає, що Державою Україна було створено антидемократичні умови, які дозволяють на її території позбавляти власності на майно громадян України і за це жодним чином жодна особа чи структура не несуть майнової відповідальності. В такий не правовий спосіб, всупереч положенню статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави, позивача ОСОБА_1 було позбавлено майна (депозитних коштів). Така низька організація державного механізму в Україні призвела до неможливості отримання позивачем ОСОБА_1 своїх коштів, які вона поклала в банківську установу, і повернення яких було гарантовано Державою. Таким чином, відсутність чіткої налагодженої роботи державного механізму, як регулятора суспільних відносин у державі, призвело спочатку до незадовільної роботи банківської системи і як наслідок неможливість отримання позивачем ОСОБА_1 своїх вкладних депозитних коштів, а потім до неможливості виконання судового рішення на користь позивача ОСОБА_1 , що є прямим порушенням статей 6 та 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод. Саме Держава Україна несе відповідальність в цілому за діяльність своїх органів влади (механізму Держави).

Посилаючись на положення статті 116 Конституції України, вважає, що саме Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади, що спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, який є відповідальним за здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, за виконання Конституції і законів України, за забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики у державі - має відповідати від імені Держави України за цим позовом.

Позивач вважає, що наведеними у позові діями з боку Держави України, а саме: відсутність належної регуляторної політики в банківському секторі економіки; невиконання судового рішення; тяганина у судових справах та на стадії виконання, - було допущено порушення статей 3, 21, 41 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод та порушено статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод.

Стверджує, що вона вжила усі можливі засоби юридичного захисту щоб захистити порушення своїх прав, і вичерпала усі національні засоби юридичного захисту та була позбавлена Державою ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вона могла би отримати відшкодування шкоди, завданої порушенням її прав.

Наполягає на тому, що саме Держава в особі її Уряду має відповідати за заподіяну їй, ОСОБА_1 , шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у Державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав, та невиконанням судового рішення у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кабінету Міністрів України - Колток О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Кабінет Міністрів України вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми законодавства, повно та всебічно судом з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні, відповідають дійсним обставинам справи, що відповідно не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Вказує, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Суд, належним чином дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити. Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, не знаходять свого підтвердження і спростовуються вищевказаним.

В судовому засіданні 13.05.2021 року представник позивача Дем`яненко В.В. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України - Лагута В.В. вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В дане судове засідання, після оголошення перерви, представники позивача, відповідача та інші учасники справи не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись у березні 2020 року із вимогами до відповідача, про стягнення із Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму у розмірі 16 799 доларів США, з яких: 14 000 доларів США складає її вклад згідно договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014; 415,00 доларів США - 0,5% річних згідно договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014; 2 384,00 доларів США - 3% річних за весь період від розміру боргу згідно договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014 р., свої вимоги обґрунтовує статтями 1166, 173, 1174 ЦК України.

На підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної із вини Держави, ОСОБА_1 надано суду в якості письмових доказів копії:

- договору банківського вкладу № 06/1274-2014 від 12.06.2014 р., квитанції № 67074 від 12.06.2014 р., виписки відділення № 1 Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» станом на 11.09.2014 р., заяви на адресу уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіній Л.О. від 29.09.2014 р., вимоги від 08.07.2015 р. на адресу Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» про повернення кошів, відповіді Пантіної Л.О. № 609/09-02 від 06.11.2014 р.,

- консультативного заключення Київського міського клінічного онкологічного центру від 07.08.2015 р., відповіді керівника Секретаріату Конституційного Суду України № 4-14-16/3021 від 23.12.2015 р.,

- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р. у справі № 826/18881/15 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни, третя особа: третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

- постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р. у справі № 826/18881/15 за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Грошової Світлани Василівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р., постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 826/10319/15 за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Грошової Світлани Василівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р.,

- постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р., ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.10.2019 р. у справі № 752/1699/19 за клопотанням адвоката Дем`яненка М.В. в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000367, заяви від 06.02.2020 р. директору-розпоряднику Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (фіскального чеку від 06.02.2020 р.), листа Міністерства юстиції України № 1566/32249-33-19/7.3.4 від 08.10.2019 р. щодо надання роз`яснень законодавства з питань діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вимоги від 26.02.2020 р. на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України завдала їй майнову шкоду. Суд зазначив про відсутність обов`язкових складових для відшкодування шкоди (цивільно-правової відповідальності), посилаючись на положення Конституції України, статей 1166, 1173, 1174 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку № 8327, відповідно до умов якого банк за заявою клієнта відкриває банківський поточний (на вимогу) рахунок клієнта № НОМЕР_1 у доларах США та здійснює за ним операції згідно діючого законодавства України.

12 червня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № 06/1274-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику рахунок № НОМЕР_2 «Недільний» у доларах США, а вкладник вносить на цей рахунок кошти у сумі 14 000 доларів США 00 центів.

Дата внесення вкладу - 12.06.2014 року, дата повернення вкладу - 19.06.2014 року. процентна ставка за вкладом складає 0,5 % процентів річних. За даним вкладом додаткові внески не передбачено (п. 1.2-1.4).

Сплата нарахованих процентів за вкладом здійснюється щомісячно шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника (№ НОМЕР_1 ).

Згідно квитанції від 12 червня 2014 року №67074 позивачем через касу банку перераховано суму в розмірі 14 000 доларів США, що еквівалентно 163 165, 28 грн. з призначенням платежу «внесення готівки за депозитний рахунок, згідно договору № 06/1274-2014 від 12.06.2014 року».

Згідно з випискою відділення № 1 ПАТ «Старокиївський банк» від 11.09.2014 року кошти позивача, що знаходилися на рахунку договору банківського вкладу було 19.06.2014 року перераховано на поточний рахунок позивача (№ НОМЕР_1 ), так само як нараховані відсотки по вказаному вище вкладу. Залишок складав 14 001, 15 доларів США.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 червня 2014 року № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк».

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2014 року відкликано банківську ліцензію та ухвалено рішення про ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк».

Відповідно до змісту ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року у справі № 752/14256/18 , в провадженні СУ ГУ НП у м. Києві перебувало кримінальне провадження № 0000367 від 11.09.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 364-1 КК України. Досудовим розслідування встановлено, що службові особи юридичної особи приватного права ПАТ «Старокиївський банк» в період часу з 13.05.2014 р. по 17.06.2014 р., зловживаючи своїми повноваженнями, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для інших осіб використали всупереч інтересам Банку свої повноваження, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді матеріальних збитків Банку.

20.02.2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П. задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП у м.Києві Зеленяк П.А. та накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках, відкритих в ПАТ «Старокиївський Банк», у т.ч. на поточний рахунок № НОМЕР_1 та на депозитний рахунок № НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_1 ( а.с. 43-44).

29 вересня 2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про повернення її вкладу, розміщеного у ПАТ «Старокиївський банк», за результатами розгляду якої відповідачем листом від 06.11.2014 року № 609/09-02 повідомлено позивача, що правочини, в тому числі договір банківського рахунку від 29.05.2014 року № 8325 та договір банківського вкладу (депозиту) від 12.06.2014 року № 06/1274-2014, операції з внесення грошових коштів по рахункам, відкритим на виконання вказаних договорів, визнано нікчемними відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 228 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим позивача не було включено до переліку та реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Оскільки дії Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» позивач вважала протиправними, то звернулась із позовом до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», ФГВФО про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у справі № 826/18881/15 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформлене наказом від 29 серпня 2014 року № 61 в частині визнання нікчемними договорів банківського вкладу від 12.06.2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29.05.2014 року № 8327.

Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіну Л.О. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів осіб.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р., у справі № 826/18881/15 частково задоволено апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Грошової С.В., скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р. в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформленого наказом від 29.08.2014 р. № 61 в частині визнання нікчемними договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29.05.2014 р. № 8327, та прийнято в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладам за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині невключення до нього ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 24.01.2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 р. - скасовано в частині вирішення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформлене наказом від 29.08.2014 р. № 61, щодо визнання нікчемними всіх транзакцій договорів банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29.05.2014 р. № 8327, у цій частині провадження у справі закрито.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 року залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. від 25 жовтня 2019 року клопотання адвоката Дем`яненка М.В. в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 000367 задоволено та скасовано арешт з поточного рахунку № НОМЕР_1 та депозитного рахунку № НОМЕР_2 в ПАТ «Старокиївський Банк», на яких розміщені грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , та накладений відповідно до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м.Києва від 20.02.2017 р. у справі № 752/3185/17 у кримінальному провадженні № 0000367 від 11.09.2014 року.

06 лютого 2020 року позивачем було направлено до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву про виплату гарантованої суми за вкладом, однак у лютому 2020 р. співробітники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повідомили про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» як юридичної особи, та що вимоги кредиторів, які були незадоволені у зв`язку з недостатністю майна, вважаються погашеними і повноваження Фонду, як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено.

Звертаючись до суду з даним позовом та пред`являючи позовні вимоги до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, позивач посилається на те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як державна структура діючи в інтересах Держави домігся своїх цілей, позбавивши її права і можливості отримати свої кошти за депозитним вкладом. Вказувала, що відсутність належної регуляторної політики на банківському ринку з боку держави та відсутність чіткої налагодженої роботи державного механізму, як регулятора суспільних відносин у державі, призвело спочатку до незадовільної роботи банківської системи і як наслідок неможливість отримання нею своїх вкладних депозитних коштів, чим було завдано шкоди.

Зазначала, що внаслідок невиконання державним органом - Фондом гарантування вкладів фізичних осіб судових рішень у справі за її позовом; внаслідок необґрунтовано довгих судових тяганин; внаслідок антидемократичної роботи державних органів, зокрема: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, судових та правоохоронних органів, спрямованої на умисне позбавлення власності громадян України вона вбачає в діяльності Держави в особі Уряду України, порушення статей 3, 21, 41 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод та статті 1 Протоколу 1 до Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що саме Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади, що спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, який є відповідальним за здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, за виконання Конституції і законів України, за забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики у державі - має бути відповідачем від імені Держави України за цим позовом.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно зі статтею 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема: 1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці; забезпечує проведення державної економічної політики, здійснює прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечує розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; визначає доцільність розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечує їх виконання; здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подає Верховній Раді України пропозиції стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності. Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Шкода, заподіяна банку внаслідок такого втручання, підлягає відшкодуванню у порядку, визначеному законом.

Вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України. Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою (стаття 57 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Отже, за своїми зобов`язаннями перед вкладниками банк відповідає всім своїм майном відповідно до законодавства і відсутня цивільно-правова відповідальність держави в особі Кабінету Міністрів України за зобов`язаннями банку.

Крім того, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої, другої, сьомої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.

Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18 вказано, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної сумі мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (пункт 33).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11; від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18; від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц.) У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 826/18881/15 ОСОБА_1 є вкладником у розумінні приписів статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вклад розміщено на рахунку в ПАТ «Старокиївський банк» до запровадження тимчасової адміністрації, а тому останній підпадає під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 вказаного Закону. Отже, позивач є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, не виплативши позивачу кошти за вкладом в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду, допустив порушення її прав щодо володіння майном, яке належить ОСОБА_1 .

Разом з тим, позивачем не наведено, а судом не встановлено, що діями та/або бездіяльністю Кабінету Міністрів України позивачу була спричинена шкода та порушені її права з підстав невиконання Фондом обов`язку виплатити ОСОБА_1 , як вкладнику, гарантовану суму коштів за рахунок Фонду.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України завдала їй майнову шкоду.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 червня 2021 року у справі з аналогічних правовідносин № 757/2723/20.

Крім того, стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України грошових коштів у розмірі 16 799 доларів США не узгоджується з положеннями Законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність»

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 також посилалась на те, що Держава в особі Уряду неналежно здійснювала регуляторну політику у банківському секторі. Однак, відповідно до Закону України «Про Національний банк України» регулятором безпеки банківської діяльності є Національний банк України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту протиправності дій та/або бездіяльності Кабінету Міністрів України, внаслідок яких позивачу було завдано шкоди на суму неповернутого вкладу, внесеного до ПАТ «Старокиївський банк», адже в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

Посилання скаржника на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту права власності, не є підставою для скасування законного судового рішення, оскільки позивач невірно визначила відповідача за її позовом й не довела наявність підстав для цивільно-правової відповідальності Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач звернулась із позовом не до окремо взятого державного органу, а до Держави України в цілому, як до цілісної державно - правової системи, цілісного і багатопроявного суб`єкта та що суб`єктом порушення її конституційних прав є саме Держава Україна, а не окремо Кабінет Міністрів України колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом до держави Україна саме в особі Кабінету Міністрів України.

Вимог до держави Україна в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як державної установи, яка є самостійною юридичною особою, а отже, в силу вимог закону, несе самостійну цивільно-правову відповідальність у випадку встановлення факту порушення прав інших осіб, позивач не заявляла.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.