Дата документу 08.02.2021
Справа № 334/5376/19
Провадження № 2/334/321/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

за участю секретаря Панасюри Н.С..,

представника позивача Фурсенко С.С. ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Нінчук-Худякової О.М. ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , законні представники якої: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , в інтересах якого дії ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначила, що на підставі Ордеру на житлове приміщення № 6010 серії АБ1, який було видано 17.12.1985 року виконавчим комітетом Радим народних депутатів ОСОБА_7 була передана в користування квартира АДРЕСА_1 та нею з «ВРЕЖО-7» було укладено договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України.

Відповідно до договору найму, наймодавець передав у безстрокове користування квартиру загальною площею 68,31 кв.м., що складається з трьох кімнат.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано 12.01.2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Після її смерті в квартирі залишилися зареєстрованими: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 .

Фактично в квартирі проживаю позивачка та ОСОБА_2 .

ОСОБА_6 , який є батьком ОСОБА_2 , в зв`язку із тим, що не мешкав в квартирі з січня 2018 року, звільнив квартиру від особистих речей та виїхав проживати в інше місце, втратив право користування вказаною квартирою на підставі рішення Ленінського суду м. Запоріжжя від 22.10.2018 року по справі 2 334/3561/18.

Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , в квартирі АДРЕСА_2 , ніколи не була зареєстрована та з 2006 року вони з донькою постійно проживають за адресою АДРЕСА_3 . Реєстрація місця проживання відповідачки в квартирі АДРЕСА_2 носить формальний характер.

Отже, ні мати, ні батько відповідачки не зареєстровані в квартирі, не мають право користування квартирою, а сама відповідачка також з 2006 року не проживає та не користується квартирою.

Обставини того, що Відповідачка фактично не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , підтверджується складеним 08.01.2018 року Актом про не проживання особи за місцем реєстрації, відповідно до якого ОСОБА_2 з 2006 року фактично не проживає в квартирі, але фактично проживає з матір`ю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3 .

А також Актом про не проживання особи за місцем реєстрації, який складено 16 липня 2019 року та відповідно до якого ОСОБА_2 не проживає в квартирі з 2006 року, а її батько ОСОБА_6 втратив право користування квартирою з 2018 року. В квартирі відсутні особисті речі ОСОБА_2 та її батька.

Реєстрація відповідачки в квартирі чинить перешкоди позивачці, в зв`язку із тим, що на неї нараховуються комунальні послуги, що підтверджується рахунком на сплату житлово-комунальних послуги, та відмовляють в призначенні субсидії.

Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.

Представник позивача адвокат Фурсенко С.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на задоволенні позову.

Відповідачка та її представник адвокат Нінчук-Худякова О.М. в судовому засіданні заперечували проти позову, Представник відповідача ОСОБА_5 надала відзив, в якому зазначила, що дійсно, вона разом з донькою проживала у спірній квартирі АДРЕСА_2 до 2009 р. На той час в квартирі проживали ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та її син ОСОБА_2 . Квартира складається з трьох кімнат. Одна кімната відокремлена і дві суміжні. Вона з чоловіком та донькою мешкала у дальній кімнаті. Однак вимушена була розірвати шлюб з ОСОБА_6 , так як сумісне з ним проживання було не можливим. ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями, та вів аморальний спосіб життя. На очах дитини виражався нецензурною лайкою та постійно вживав алкогольні напої та міг нанести їй тілесні ушкодження. Тому вона вимушена була подати на розлучення та виїхати з квартири. Так як у власності своєї квартиру вона не має, вимушена проживати разом з донькою у орендованій квартирі. Лише з позову їй стало відомо, що її колишній чоловік та батько дитини не проживав у спірній квартирі з 2018 р. та втратив право користування квартирою у судовому порядку. Вважає, що її донька ОСОБА_2 на проживала в квартирі у зв`язку з тим, що вона неповнолітня, не має право вибору до 18 років на вільний вибір місця проживання, а з батьком який зловживає спиртними напоями проживати неможливо, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Позивачка надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що представником відповідача зазначено в відзиві про те, що її донька не проживала в квартирі АДРЕСА_2 з поважних причин, у зв`язку із тим, що її батько - ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями, а сама вона до 18 років не має права вибору місця проживання без згоди батьків.

До цього часу між батьками відповідачки не існувало спору, щодо місця проживання їх доньки ОСОБА_2 , до суду з цього приводу її батьки не зверталися. Між ними це питання було вирішено добровільно та відповідачка у відповідності до ч. 2 статті 29 ЦК України мала реальну можливість проживати як з матір`ю так і з батьком. Таким чином вона була зареєстрована з батьком та фактично проживала з матір`ю.

З батьком вона фактично не проживала з 2006 року, ОСОБА_6 сам з січня 2018 року без поважних причин, звільнив квартиру від особистих речей та виїхав проживати в інше місце. Вказана обставина встановлена та підтверджена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/6544/18 від 22.10.2018 року.

Також не підтверджено належними доказами та обставина, що відповідачка не проживала з батьком в зв`язку із тим, що він зловживав спиртними напоями. Суду не надані докази знаходження ОСОБА_6 на обліку, як алкогольнозалежного, докази порушення ним правопорядку, докази чинення перешкод в проживанні з ним в одній квартирі ОСОБА_2 , її мати не зверталася до суду з позовом про вселення доньки, чи чинення батьком перешкод в користуванні житлом.

ОСОБА_6 руки не розпускав та в квартирі не зловживав спиртними напоями, на обліку, як алкогольно залежний не перебував, не водив друзів до квартири та в зв`язку із цим, у відповідачки не було перешкод в проживанні разом з батьком.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , була передана в користування ОСОБА_7 та нею з «ВРЕЖО-7» було укладено договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України. На даний час квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності громади м. Запоріжжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано 12.01.2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. (а.с. 5)

Після її смерті в квартирі залишилися зареєстрованими: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та неповнолітня ОСОБА_2 .

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 12.03.2009 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу. (а.с.33)

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2018 року ОСОБА_6 , батько неповнолітньої ОСОБА_2 , визнаний таким, що втратив право користування квартирою в зв`язку із тим, що не мешкав в квартирі з січня 2018 року. (а.с. 11)

Отже, на даний час в квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 .

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи з зазначених правових норм, підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою є обов`язкова сукупність двох обставин: відсутність особи за місцем реєстрації понад встановлені строки; та неповажність причини такої відсутності особи.

Судом встановлено, що відповідачка неповнолітняОСОБА_2 , проживала у спірній квартирі до 2009 року, а після розірвання шлюбу батьків проживає з матір`ю в орендованій квартирі.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст.ст.8, 18 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Свідки позивача ОСОБА_13 та ОСОБА_9 підтвердили, що батько відповідачки зловживав алкогольними напоями, однак не був дебоширом, та позивачка його кодувала від алкогольної залежності, в квартирі проживає тільки позивачка та її син..

Свідки відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили, що батько відповідачки ОСОБА_6 зловживав алкогольними напоями, у зв`язку з чим дружина розірвала з ним шлюб, та вимушена була покинула спірну квартиру, тому дитина не могла проживати з батьком, однак вона постійно приходила до бабусі та до батька.

Під час розгляду цивільної справи відповідачка ОСОБА_2 стала повнолітньою, та намагалася вселитися до вказаної квартири, однак позивачка не пустила її до спірної квартири, що підтверджує, що відповідачка не втратила інтересу до спірної квартири та має намір там проживати.

Враховуючи, що неповнолітня ОСОБА_2 , не проживала у спірній квартирі, з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між її батьками та проживання її разом з матір`ю, не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом, в якому проживали її батько та бабуся, а позбавлення дитини права користування житловим приміщенням, буде порушенням її права, оскільки вона має право проживання та користування зазначеною квартирою.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 599/1979/18-ц (провадження № 61-5892св19) та у постанові від 23 січня 2019 року у справі №428/1531/16-ц.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , законні представники якої: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення - 18.02.2021 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.