Справа № 308/7037/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.В.,Куштан Б.П.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

за участі сторін ОСОБА_1 , представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2019 року, головуючий суддя Деметрадзе Т.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою та зустрічним позовом адвоката Шпуганича Василя Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою.

Позов мотивував тим, що 23 липня 2014 року ним було надано відповідачу ОСОБА_4 грошову позику грошові кошти в розмірі 20000,00 дол. США., які останній зобов`язався повернути повністю до 23.10.2014 року, про що в присутності двох свідків була складена розписка. Проте, відповідач не виконав зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду.

На підставі наведеного просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь суму боргу в розмірі 20000,00 дол. США, суму 3% річних від простроченої суми в розмірі 1633,97 дол. США, суму пені (подвійної облікової ставки НБУ) від простроченої суми в розмірі 21083,29 дол. США.

09 липня 2019 року адвокатом, представником позивача за первісним позовом Є.А.Турецькою до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка мотивована тим, що відповідачем не повернуто позивачу суму боргу у розмірі 20 000 дол. США, починаючи з 24.10.2014 року і станом на 11.07.2019 року з відповідача окрім суми боргу необхідно стягнути 3% річних в розмірі 2825,75 дол. США.

ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним.

Позов мотивував тим, що 23 липня 2014 року ОСОБА_4 було надано ОСОБА_1 письмову розписку про отримання від нього в присутності 2 (двох) свідків грошову позику грошові кошти в розмірі 20 000.00 дол. США., з зобов`язанням повернення до 23.10.2014 року.

Вказує, що грошові кошти 23 липня 2014 року в сумі 20 000 доларів США у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 не передавалися. Турецький передавав, а ОСОБА_7 отримав кошти у валюті Євро.

Кошти отримані від ОСОБА_1 були отримані не як позика, а на спільну діяльність.

Розписка про отримання коштів стала гарантією повернення інвестиції позивачу. Так на протязі 2014-2016 року йому було повернуто 9500 Євро та обумовлений сторонами прибуток.

Окрім того, мали місце випадки коли кошти передавалися не безпосередньо ОСОБА_8 , а його дружиною ОСОБА_9 .

ОСОБА_4 визнає, що залишок гарантованих коштів перед ОСОБА_1 за спільною діяльністю становить 6500 Євро. Саме вказану суму коштів ОСОБА_4 мав намір передати у травні 2018 року у присутності приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегул І.І. Вказані обставини його наміру повернути саме ці кошти відображені у акті приватного виконавця що міститься в матеріалах справи.

Спільна діяльність, форма інвестування та форма отримання прибутку його розподіл була сторонами погоджена та по суті виконувалася.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив суд за зустрічним позовом визнати розписку від 23 липня 2014 року складену ОСОБА_4 договором про спільну діяльність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2019 року уточнену позовну заяву адвоката Турецької Євгенії Андріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23.07.2014 року у розмірі 40 030,30 доларів США, яка складається з 19535,94 дол. США сума позики; 2804,55 дол. США 3% річних; 17689,81 дол. США відсотки за період користування позикою.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову адвоката Шпуганича Василя Петровича, поданого в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Турецька Є.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23 липня 2014 року ОСОБА_1 було надано відповідачу ОСОБА_4 грошову позику грошові кошти в розмірі 20000,00 дол. США., які останній зобов`язався повернути повністю до 23.10.2014 року, про що в присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_10 була складена розписка.

Відповідно до розрахунку від 01 жовтня 2019 року, 15.11.2018 року за вказаною розпискою стягнуто 12 919,26 грн., таким чином основна сума боргу змінилась та становить 19 535,94 дол. США.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції - 01.10.2019 року, відповідач ОСОБА_4 не заперечив, що зміст розписки відповідає дійсності, боргову розписку він писав власноруч, доказів повернення коштів він не має.

Згідно ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 545 ЦК України, - прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

31 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18) досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18) дійшла висновку, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки, відповідач не надав до суду належних доказів повернення позивачу грошових коштів, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК країни, яка нараховується за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі без відносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02 липня 2014 року.

В даному випадку договором позики на суму 19535,94 доларів США, який викладено у вигляді боргової розписки, не передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, а тому позикодавець, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу просив також стягнути проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.

Так, судом вірно встановлено правомірність розрахунку відсотків за період користування коштами, який надано позивачем та приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів в сумі 17689,81 дол.США.

Щодо вимоги про стягнення 3% річних слід зазначити наступне.

За змістом положень ст. 526 ЦКУ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦКУ передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦКУ врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

26.04.2017 р. Верховний Суд України розглядаючи справу № 3-1522гс16 (№918/329/16) досліджував питання стягнення 3% річних, а також застосування строків позовної давності у такого роду спорах. Аналогічних висновків дійшов ВС у Постанові 21.02.2018 р. (справа № 756/1184/15-ц; провадження № 61-2814 св 18). ВС встановлено, що формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже за змістом наведеної норми нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім стримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Оскільки за своєю правовою природою існуюче між сторонами зобов`язання є грошовим, у разі його неналежного виконання застосовуються положення статті 625 ЦК України щодо сплати трьох процентів річних.

Про застосування положень ст. 625 ЦКУ України до правовідносин, які виникають з договору позики, прямо вказано у ч. 1 ст. 1050 ЦК України, згідно з якою у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 525 цього Кодексу.

Отже, в даній справі судом встановлено, що обов`язок відповідача з повернення коштів за розпискою настав 24.10.2014 року. Саме, 24.10.2014 р. є датою з якої нараховується 3 % річних, які входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Щодо необґрунтованості зустрічної позовної заяви, слід зазначити наступне.

Позивач за зустрічним позовом в позовній заяві посилається на те, що підставою визнання договору позики удаваним є те, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме на укладання договору про спільну діяльність.

Своїми підписами сторони договору позики погодили та скріпили отримання ОСОБА_4 коштів (позики) та виникнення у сторін відповідних зобов`язань.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 з власної волі уклав договір позики, що підтверджується зробленим власноруч його підписом, який він також в процесі розгляду справи під сумнів не ставить. Доказів які б підтвердили інші обставини укладення договору або інші його умови до суду позивачем за зустрічним позовом чи його адвокатом не надано.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Апелянтом не доведено належним чином мету приховання удаваного правочину, а тому воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору позики, а не договору про спільну діяльність (як стверджує апелянт) чи будь-якого іншого правочину.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 375 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді