печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Печерський районний суд м. Києва

суддя: Матійчук Г.О.,

секретар судового засідання: Хабеця О.О.,

справа №757/11750/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визначити місцем проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, а також стягнути з відповідача на її (позивача) користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала із відповідачем у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Пеша (провінція Пістоя) народилась донька - ОСОБА_3 .

Сімейне життя з відповідачем не склалось, що в результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між ними та до розірвання шлюбу.

Зазначає, що після розірвання шлюбу донька проживає разом з нею, знаходиться на її повному утриманні та вихованні.

Відповідач не приймає участь у вихованні та утриманні дитини.

Просить задовольнити позов з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження.

Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Відповідач своїм правом надати відзив не скористався.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2020 року замінено третю сторону у справі з Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

05.11.2020 року позивач подала суду заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення аліментів (а.с. 91).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача та її представника надійшла заява про розгляду справи у їх відсутність.

Аналогічна по своїй суті надійшла заява від третьої особи.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся за зазначеною позивачем у позові адресою.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Пеша (провінція Пістоя, Італія) народилась ОСОБА_3 , про що свідчить витяг з реєстру актів про народження (акт №1 частина 1 серія А 2011 рік) (а.с. 15).

Батьками малолітньої ОСОБА_3 є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.15).

Згідно частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно положень статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені і враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, тільки потім права батьків.

Разом з тим, позивач не надала суду належних та обґрунтованих доказів тому, що між нею та відповідачем дійсно виник спір щодо місця проживання їх спільної дитини. Отже за замовчуванням спір відсутній доки зацікавлена сторона не доведе зворотне.

Із матеріалів справи вбачається, що батько дитини є громадянином Італії, проте має однакові з матір`ю права та обов`язки відносно дитини.

Відповідно, має законне право володіти будь-якою інформацією, що стосується дитини.

Проте повідомлення/листи, які надсилались позивачем на адресу відповідача стосовно місця проживання дитини не можуть розцінюватись судом як такі, що були отримані та зрозумілі адресатом, оскільки відсутні підтвердження такого отримання, відповідно копії цих доказів не є належними та допустимим в розумінні ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Крім того, суд зважає на таке: з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 23.12.2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12), проте згідно її заяв та висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, станом на момент розгляду справи місцем проживання ОСОБА_1 з малолітньою дитиною вказано адресу: АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що буд. АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4 , при цьому ким доводиться вказана особа малолітній дитині та позивачу, останньою не зазначено. Відсутнє також і підтвердження фактичного проживання позивача з дитиною за цією адресою та підстави такого проживання.

Згідно декларації №0001-32АН-1700 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, малолітня ОСОБА_3 з 15.01.2020 року обслуговуються за місцем проживання: АДРЕСА_4 (а.с. 21).

Таким чином, матеріали справи містять відомості про три різні адреси місця проживання позивача, при цьому в прохальній частині позову, ОСОБА_1 не вказує конкретну адресу, за якою просить визначити місце проживання її дитини разом з нею.

Відсутні в матеріалах справи й інші докази, такі як докази повного матеріального утримання дитини. Посилання у висновку Києво-Святошинської державної адміністрації на отримання матір`ю дитини грошових переказів від італійських партнерів неспроможні, враховуючи, що цей факт не підтверджено документально, до того ж про це заявлено не особисто ОСОБА_1 , а третьою особою.

За таких обставин у задоволені позову слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Суд зауважує, що відмова у позові жодним чином не порушуватиме права позивача та/або її дитини.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 157, 159, 160 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Орсуччі Дієго, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини- залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Орсуччі Дієго, адреса: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, , адреса: м. Київ, просп. Перемоги, 126.

Суддя Г.О. Матійчук