Справа № 740/4106/20
Провадження № 2/740/167/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретарів судового засідання Кубрак Н. М., Бережняк О. О., Зінич А. С.,

учасники справи:

- представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Подлуцький Максим Олександрович,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою (уточненою) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,

установив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 про відшкодування збитків та звільнення приміщень, в якому просила:

- встановити факт здачі ОСОБА_2 в оренду нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та нежитлового приміщення зокрема, першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , та другий поверх двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 у період з 01 березня 2015 року по 30 вересня 2020 року;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 265 977,45 коп., як неотриманий дохід від здачі в оренду нежитлових приміщень;

- усунути перешкоди в користуванні майном шляхом: зобов`язання ФОП ОСОБА_3 звільнити приміщення по АДРЕСА_2 , що є першим поверхом вказаного приміщення, з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного їй майна; зобов`язання ФОП ОСОБА_5 звільнити приміщення по АДРЕСА_2 , що є другим поверхом вказаного приміщення - перукарнею, з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного їй майна; зобов`язання ФОП ОСОБА_4 звільнити приміщення по АДРЕСА_1 , з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного йому майна.

На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2019 року, частково скасованого постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками нерухомого майна, в рівних частках, тобто по 1/2 частці в нежитлових приміщеннях, а саме: цеху з виробництва макаронних виробів загальною площею 343,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 : магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор загальною площею 329,5 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Реєстрація права власності на 1/2 частину магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор за ОСОБА_1 здійснена 29 серпня 2019 року. Цех з виробництва макаронних виробів належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до зміни прізвища ОСОБА_1 ) в рівних частках з 2008 року.

ОСОБА_2 самостійно, без жодної попередньої домовленості та згоди ОСОБА_1 як співвласника нежитлових приміщень, без виділення часток у нерухомому майні в натурі, передав в оренду вцілому вищевказані приміщення та незаконно привласнює орендну плату, не розподіляючи її відповідно до часток належних співвласникам.

Так, ФОП ОСОБА_3 орендує в ОСОБА_2 перший поверх двохповерхового нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 з 2014 року до цього часу (подання позову до суду), для здійснення торгівлі продуктами харчування тощо.

ФОП ОСОБА_5 орендує в ОСОБА_2 другий поверх двохповерхового нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 з 2014 року до цього часу (подання позову до суду), для надання перукарських послуг.

ФОП ОСОБА_4 орендує в ОСОБА_2 цех з виробництва макаронних виробів по АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що має право на відшкодування половини вартості орендної плати, що отримує відповідач від здачі в оренду вищевказаних нежитлових приміщень, що є збитками в розумінні ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право на що має позивач відповідно до ч. 1 цієї статті.

Відповідачі відмовилися добровільно надати копії договорів оренди, як і розподіляти орендну плату, що змушує позивачку визначати суму оренди відповідно до рішень Ніжинської міської ради від 06 грудня 2017 року № 9-32/2017 «Про затвердження мінімальної вартості місячної оренди 1 кв. м нерухомого майна, що надається в оренду в 2018 році» та від 27 листопада 2019 року № 14-63/2019 «Про затвердження мінімальної вартості місячної оренди 1 кв. м нерухомого майна, що надається в оренду в 2020 році».

За вказаними рішеннями з 01 січня 2018 року мінімальна вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна для міста Ніжина для комерційної діяльності складає 58,53 грн.

Ураховуючи загальну позовну давність та підстави переривання перебігу позовної давності, позивачка заявила вимоги за період з 01 вересня 2019 року по 30 вересня 2020 року.

Додала до позовної заяви розрахунки заборгованості за період з 29 серпня 2019 року по 01 жовтня 2020 року за оренду: цеху з виробництва макаронних виробів, який знаходиться по АДРЕСА_1 ; магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, який знаходиться по АДРЕСА_2 , за половину оренди яких має стягуватися розмір мінімальної орендної плати.

Посилаючись на викладене, позивачка вважала, що її права як співвласника порушені діями відповідачів, які з часу оренди приміщень обізнані про те, що орендоване останніми майно має іншого власника, згода та/або договір оренди на використання нежитлових приміщень з яким відсутні. При цьому дії орендарів не свідчать про добросовісність володіння майном та намір породження цивільних прав та обов`язків з власником майна.

Ураховуючи способи захисту, визначені ст. 16 ЦК України, позивачка вважає за необхідне захистити в судовому порядку своє порушене право шляхом припинення дій, які порушують останнє, пред`явивши до відповідачів вимоги зобов`язального характеру, зокрема, звільнення нежитлових приміщень; іншим способом захисту є відшкодування збитків.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позову, вказавши при цьому, що не заперечує факту здачі в оренду вказаних приміщень, але не такою площею, як зазначає позивачка, і це підтверджується доказами, які надала сама позивачка.

ОСОБА_2 зазначив, що він здає в оренду ОСОБА_3 частину приміщення першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 , площею 46 кв. м, із яких 30 кв. м - для торгівлі і 16 кв. м - складських приміщень, і це підтверджується листом Ніжинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області, а також договором оренди.

Стосовно здачі в оренду ОСОБА_5 другого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 , то фактично ОСОБА_5 приміщення другого поверху в оренду не було здано, оскільки вона дійсно хотіла відкрити перукарню, але щось у неї не виходило і через декілька днів вона забрала свої речі і звільнила вказане приміщення.

Стосовно здачі в оренду ОСОБА_4 нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 343,2 кв. м, то це не відповідає дійсності, і спростовується листом Ніжинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області, де зазначено, що ОСОБА_2 здає ОСОБА_4 в оренду частину вказаного приміщення площею 30 кв. м.

ОСОБА_2 зауважив, що він є приватним підприємцем і для здійснення своєї підприємницької діяльності у вказаних приміщеннях займає площу по 20 кв. м.

На думку ОСОБА_2 , оскільки судовим рішенням за ним та ОСОБА_1 визнано право власності на вказані приміщення по Ѕ частині за кожним, то в цеху з виробництва макаронних виробів, який знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 343,2 кв. м, йому належить площа 171,75 кв. м, а в магазині продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, який знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 329,5 кв. м, йому належить площа 164,75 кв. м.

Таким чином, здаючи в оренду частину приміщення в магазині продтоварів із залом для комп`ютерних ігор площею 46 кв. м, і використовуючи частину цього приміщення площею 20 кв. м для здійснення своєї підприємницької діяльності, ОСОБА_2 використовує лише 40 % площі вказаного приміщення, хоча є власником 1/2 його частини.

Здаючи в оренду частину цеху з виробництва макаронних виробів, який знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 343,2 кв. м, де йому належить 171,75 кв. м, ОСОБА_2 також не порушує право власності позивачки, оскільки здає в оренду площу 30 кв. м вказаного приміщення, а сам використовує для здійснення своєї підприємницької діяльності площу 20 кв. м, а всього - 50 кв. м, що становить 29 % від загальної площі.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 вважав, що він як співвласник Ѕ частини вказаних приміщень має право використовувати їх на свій розсуд у межах Ѕ частини права власності. До ухвалення судом рішення про реальний виділ в натурі часток приміщення закон не забороняє йому користуватися на свій розсуд площею вказаних приміщень, яка відповідає Ѕ частині його права власності на вказані приміщення, хоч він реально користується меншою площею вказаних приміщень, ніж Ѕ частина.

ОСОБА_2 зазначив, що ніхто не чинить позивачці перешкод у користуванні майном, вона сама не може ним користуватись, так як з 2016 року знаходиться за кордоном і не намагалася користуватись вказаними приміщеннями в межах належної їй Ѕ частини. Він є приватним підприємцем, і його підприємницька діяльність та ведення бізнесу в магазині і цеху є єдиним його доходом. Крім того, позивачка під час попереднього розгляду справи про виділ майна не оспорювала факту використання ним спірних приміщень у підприємницькій діяльності.

Крім цього, звернув увагу суду на визначений позивачкою розмір завданих збитків. Так, позивачка вказала ціну позову - 112 117,13 грн, а в позові просить стягнути з нього 265 977,45 грн. У наданих позивачкою розрахунках указана інша сума: орендна плата магазину продтоварів - 67 909,43 грн, а цеху з виробництва макаронних виробів - 44 207,79 грн.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 вважав, що здаючи частину площі вказаних приміщень і використовуючи їх для здійснення підприємницької діяльності в межах, що не перевищує Ѕ частини його права власності на ці приміщення, він не порушив жодних прав позивачки, оскільки діяв у допустимих межах Ѕ частини свого права власності на вказані приміщення, визначених судом, а тому позовні вимоги необґрунтовані, не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами.

У відповіді на відзив представник позивачки ОСОБА_1 - Подлуцький М. О. вказав, що позивачка не надавала згоди відповідачу ОСОБА_2 на розпорядження спільним майном, як того вимагає ст. 358 ЦК України, більше того, вона заперечує проти такого самовільного розпорядження. Надані відповідачем до відзиву копії договорів суперечать нормам ЦК України, є нікчемними за законом та не вимагають визнання їх недійсними в судовому порядку. Позивачка вважає, що дії відповідачів порушують її права та вона має право на отримання половини вартості орендної плати, що отримує відповідач ОСОБА_2 при здачі в оренду вищевказаних нежитлових приміщень, а також вимагати звільнення цих приміщень відповідачами, так як частки в спільній власності не виділені в натурі.

Під час розгляду справи представник позивачки ОСОБА_1 - Подлуцький М. О. подав до суду клопотання про закриття провадження у справі в частині позову, в якому відмовився від вимог щодо звільнення приміщень. Також у зв`язку з цим просив повернути судовий збір за вимогою немайнового характеру (а. с. 159).

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі; ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 12-00 год. 13 листопада 2020 року.

Ухвалами Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 жовтня та 24 листопада 2020 року задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - Подлуцького М. О. про витребування доказів.

У подальшому підготовче судове засідання в справі неодноразово відкладалося з різних причин, востаннє - на 16 грудня 2020 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 11-00 год. 18 січня 2021 року.

У подальшому судові засідання в справі неодноразово відкладалися з різних причин, востаннє - на 10-00 год. 14 червня 2021 року.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - Подлуцький М. О. підтримав позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та просив задовольнити. Зазначив, що позивачка має право на половину доходів від здачі в оренду вказаних приміщень, співвласником яких вона є. Уточнив розмір збитків, які підлягають стягненню з відповідача, - 112 117,13 грн, а не 265 977,45 грн, що помилково зазначено в прохальній частині позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість. Зазначив, що він як підприємець має право на використання майна в підприємницькій діяльності, при цьому жодних прав позивачки він не порушив, оскільки користувався меншою площею приміщень, ніж Ѕ їх частини.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Так, представник позивачки ОСОБА_1 - Подлуцький М. О. зменшив позов та остаточно підтримав позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 збитків у розмірі 112 117,13 грн, як неотриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень.

Як указано у ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із ч. 2, 4 ст. 12 ЦПК України у часники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України с уд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» с плачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог.

На підставі викладеного суд вважає за можливе прийняти відмову представника позивачки від позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом: зобов`язання ФОП ОСОБА_3 звільнити приміщення по АДРЕСА_2 , що є першим поверхом вказаного приміщення, з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного їй майна; зобов`язання ФОП ОСОБА_5 звільнити приміщення по АДРЕСА_2 , що є другим поверхом вказаного приміщення - перукарнею, з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного їй майна; зобов`язання ФОП ОСОБА_4 звільнити приміщення по АДРЕСА_1 , з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного йому майна. У цій частині позову слід закрити провадження у справі та повернути позивачці судовий збір, сплачений за вказаною вимогою.

Вирішуючи уточнений позов про стягнення збитків з ОСОБА_2 , суд керується такими міркуваннями.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками по 1/2 частці нежитлової будівлі - магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, розташованої в АДРЕСА_3 , та по 1/2 частці нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 .

Реєстрація права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку нежитлової будівлі - магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 вересня 2019 року проведена 29 серпня 2019 року, підстава - рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2019 року.

Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію ФОП від 20 листопада 1997 року наявна інформація щодо ОСОБА_2 як ФОП, щодо якого згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 30 квітня 2020 року проведено державну реєстрацію фізичної особи - підприємця 12 серпня 2019 року.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2019 року, ухваленим у справі № 740/215/20 (провадження № 2/740/525/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки нерухомого майна; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки нерухомого майна, - позови задоволено частково.

Виділено ОСОБА_1 в рахунок належної 1/2 частки нежитлової будівлі - магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, розташованої в АДРЕСА_3 , в натурі згідно з додатком № 1.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для другого співвласника (на плані показано зеленим кольором): перший поверх - 1/2 частини тамбура номером 1 площею 3,3 кв. м, маршовi сходи номером 2 площею 14,9 кв. м; другий поверх - маршовi сходи номером 9 площею 14,8 кв. м, пiдсобне примiщення номером 10 площею 7,3 кв. м, торговий зал номером 11 площею 90,2 кв. м, санвузол номером 12 площею 1,2 кв. м; пiдвальний поверх-частину залу номером 2 площею 12,65 кв. м, коридор номером 3 площею 6,0 кв. м, пiдвальне примiщення номером 4 площею 14,4 кв. м, загальною площею 164,75 кв. м; 1/2 частини ганку а, Ѕ частини пандусу а1, вхiд у пiдвал а4.

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 1/2 частки нежитлової будівлі - магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, розташовану в АДРЕСА_3 , в натурі згідно з додатком № 1.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для першого співвласника (на плані показано синім кольором): перший поверх - 1/ частини тамбура номером 1 площею 3,3 кв. м, санвузол номером 3 площею 1,1 кв. м, пiдсобне примiщення номером 4 площею 4,2 кв. м, пiдсобне примiщення номером 5 площею 5,4 кв. м, пiдсобне приміщення номером 6 площею 10,6 кв. м, торговий зал номером 7 площею 60,5 кв. м, коридор номером 8 площею 5,3 кв. м; пiдвальний поверх - пiдвальне примiщення номером 1 площею 20,3 кв. м, частину залу номером 2 площею 47,95 кв. м, санвузол номером 5 площею 1,4 кв. м, щитову номером 6 площею 4,7 кв. м; загальною площею 164,75 кв. м; 1/2 частини ганку а, 1/2 частини пандусу а1, рампу а2, вхiд у пiдвал а3.

Ухвалено сторонам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виконати перепланування: у пiдвальному поверсі в примiщеннi 2 встановити перегородку на відстані 2,30 м від лівої стіни; закрити дверний проріз з примiщення 2, як показано на планi в додатку; улаштувати дверний проріз із примiщення 1 до примiщення 6.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 всі переобладнання погодити у встановленому порядку.

Ухвалено в спільному користуванні сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити примiщення тамбуру 1 площею 6,6 кв. м, ганок а, пандус а1, для технічної можливості проходу до належних частин об`єкта нерухомості; фундаменти будiвлi, покрівлю з конструкцією даху, каналізаційні мережі.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 облаштувати у належних їм частинах нежитлової будівлі - магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, розташовану в АДРЕСА_3 , відокремлені комунікації та системи опалення із замовленням проектної документації та її погодженням у встановленому порядку.

Виділено ОСОБА_1 в рахунок належної 1/2 частки нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , в натурі згідно з додатком № 2.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для першого співвласника (на плані показано зеленим кольором): тамбур номером 1 площею 2,4 кв. м, склад номером 2 площею 51,5 кв. м, частину виробничого цеху номером 11 площею 36,6 кв. м, коридор номером 12 площею 6,2 кв. м, кімнату персоналу номером 13 площею 6,3 кв. м, коридор номером 14 площею 5,2 кв. м, кабінет номером 15 площею 12,4 кв. м, санвузол номером 16 площею 4,1 кв. м, котельню номером 17 площею 2,9 кв. м, сушильну камеру номером 18 площею 2,9 кв. м, сушильну камеру номером 19 площею 2,9 кв. м, склад номером 20 площею 13,5 кв. м, склад номером 21 площею 24,7 кв. м; загальною площею 171,6 кв. м; ганок а3, ганок а4, 1/2 частини вбиральні літ. «У», 1/2 частини огорожі 1, 1/2 частини воріт з хвiрткою 2.

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 1/2 частки нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , в натурі згідно з додатком № 2.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для другого співвласника (на плані показано синім кольором): кладову номером 5 площею 3,0 кв. м, кладову номером 6 площею 19,7 кв. м, коридор номером 7 площею 6,2 кв. м, частину виробничого цеху номером 11 площею 12,2 кв. м, склад номером 22 площею 33,5 кв. м, склад номером 23 площею 33,9 кв. м, склад номером 24 площею 13,4 кв. м, виробничий цех номером 25 площею 32,8 кв. м, підсобне примiщення номером 1 площею 12,9 кв. м, котельню номером 2 площею 4,0 кв. м; загальною площею 171,6 кв. м; 1/2 частини вбиральні літ «У», 1/2 частини огорожі 1, 1/2 частини воріт з хвiрткою 2.

Ухвалено сторонам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виконати перепланування: в приміщенні 11 встановити перегородку на відстані 2,21 м від стіни, як показано на планi в додатку 2.3; закрити дверний проріз з примiщення 11 до примiщення 25; закрити дверний проріз з примiщення 21 до примiщення 22; закрити частину дверного прорізу з примiщення 11 до примiщення 21, як показано на плані в додатку 2.3.

Зобов`язано сторони всі переобладнання погодити у встановленому порядку.

Зобов`язано сторони облаштувати у належних їм частинах нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , відокремлені комунікації та системи опалення із замовленням проектної документації та її погодженням у встановленому порядку.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, прийнятою у вищевказаній справі, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року в частині виділу нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів - змінено.

Виділено ОСОБА_1 в рахунок належної 1/2 частки нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , в натурі згідно з додатком № 2.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для другого співвласника (на плані показано синім кольором): кладову номером 5 площею 3,0 кв. м, кладову номером 6 площею 19,7 кв. м, коридор номером 7 площею 6,2 кв. м, частину виробничого цеху номером 11 площею 12,2 кв. м, склад номером 22 площею 33,5 кв. м, склад номером 23 площею 33,9 кв. м, склад номером 24 площею 13,4 кв. м, виробничий цех номером 25 площею 32,8 кв. м, підсобне примiщення номером 1 площею 12,9 кв. м, котельню номером 2 площею 4,0 кв. м; загальною площею 171,6 кв. м; 1/2 частини вбиральні літ «У», 1/2 частини огорожі 1, 1/2 частини воріт з хвiрткою 2.

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 1/2 частки нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , в натурі згідно з додатком № 2.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для першого співвласника (на плані показано зеленим кольором): тамбур номером 1 площею 2,4 кв. м, склад номером 2 площею 51,5 кв. м, частину виробничого цеху номером 11 площею 36,6 кв. м, коридор номером 12 площею 6,2 кв. м, кімнату персоналу номером 13 площею 6,3 кв. м, коридор номером 14 площею 5,2 кв. м, кабінет номером 15 площею 12,4 кв. м, санвузол номером 16 площею 4,1 кв. м, котельню номером 17 площею 2,9 кв. м, сушильну камеру номером 18 площею 2,9 кв. м, сушильну камеру номером 19 площею 2,9 кв. м, склад номером 20 площею 13,5 кв. м, склад номером 21 площею 24,7 кв. м; загальною площею 171,6 кв. м; ганок а3, ганок а4, 1/2 частини вбиральні літ «У», 1/2 частини огорожі 1, 1/2 частини воріт з хвiрткою 2.

Ухвалено сторонам виконати перепланування: в приміщенні 11 встановити перегородку на відстані 2,21 м від стіни, як показано на планi в додатку 2.3; закрити дверний проріз з примiщення 11 до примiщення 25; закрити дверний проріз з примiщення 21 до примiщення 22; закрити частину дверного прорізу з примiщення 11 до примiщення 21, як показано на плані в додатку 2.3.

Зобов`язано сторони всі переобладнання погодити у встановленому порядку.

Зобов`язано сторони облаштувати у належних їм частинах нерухомого майна - цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , відокремлені комунікації та системи опалення із замовленням проектної документації та її погодженням у встановленому порядку.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_2 проводить господарську діяльність з виготовлення макаронної та іншої продукції, в приміщенні цеху з виробництва макаронних виробів знаходиться належне йому обладнання, що частково також підтверджено представником позивача, частково приміщення здавалось ним в оренду.

Апеляційний суд дійшов висновку, що найбільш прийнятним є третій варіант поділу нежитлової будівлі - цеху з виробництва макаронних виробів, де співвласник 1 - ОСОБА_2 , а співвласник 2 - ОСОБА_1 ; такий розподіл приміщень не порушує майнових прав позивачки.

Згідно з договором безкоштовного користування нерухомим майном, укладеним 01 січня 2020 року між ОСОБА_2 (позичкодавець) та ОСОБА_4 (користувач), позичкодавець передав у строкове безоплатне користування користувачу частини нежитлового приміщення площею 30 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; строк користування 2 роки 11 місяців.

Відповідно до договору оренди (найму) нежитлового приміщення від 15 квітня 2019 року № 01-О/04-2019, укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар), орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину нежитлового приміщення загальною площею 46,0 кв. м на першому поверсі нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 . Нежитлова будівля є власністю орендодавця на підставі свідоцтва про право власності від 23 січня 2012 року № 8.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні у справі докази в сукупності, суд не вбачає підстав для встановлення факту здачі ОСОБА_2 у період з 01 березня 2015 року по 30 вересня 2020 року в оренду нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та нежитлового приміщення - першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , та другого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .

Так, зібрані у справі докази свідчать про те, що частина нежитлового приміщення площею 30 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору безкоштовного користування нерухомим майном від 01 січня 2020 року перебуває у користуванні ОСОБА_4 .

Частина нежитлового приміщення загальною площею 46,0 кв. м на першому поверсі нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору оренди (найму) нежитлового приміщення від 15 квітня 2019 року № 01-О/04-2019, перебуває в оренді у ФОП ОСОБА_3 . При цьому станом на час укладення вказаного договору і подання цього позову до суду ОСОБА_2 був одноосібним його власником на підставі свідоцтва про право власності від 23 січня 2012 року № 8.

Під час розгляду справи відповідач категорично заперечив факт здачі в оренду чи користування приміщення другого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , і цієї обставини не довела позивачка та її представник належними і допустимими доказами.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства.

Згідно зі ст. Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 316 ЦК України, п равом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

У ст. 319 ЦК України вказано, що в ласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 320 ЦК України в ласник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

За приписами ст. 321 ЦК України п раво власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України в ласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ч. 1 ст. 361 ЦК України встановлено, що с піввласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками позивача. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Заявляючи позовну вимогу про стягнення з відовідача збитків, як неотриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень, позивачка не довела протиправності його поведінки, що його дії є причиною, а збитки - наслідком такої протиправної поведінки.

Позивачка не довела факту здачі в оренду відповідачем указаних житлових приміщень вцілому, неможливості використання нею як співвласником цих приміщень, створення їй у цьому перешкод з боку відповідача та що вказана грошова сума, яку вона просить стягнути з відповідача, є саме збитками - упущеною вигодою у розумінні ст. 22 ЦК України, на яку посилалася позивачка на обгрунтування своїх вимог.

Позивачка не довела факту порушення її прав як співвласника вказаного нерухомого майна з боку відповідача, а також підстав, установлених ст. 22 ЦК України, для стягнення з відповідача на її користь збитків у вигляді неотриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень.

У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 81, 89, 259, 263 - 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, з урахуванням заяви про уточнення вимог, - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп., сплачений за квитанцією від 25 вересня 2020 року № 0.0..1.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене і підписане 29 червня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко