Провадження №22-ц/812/184/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Задерецького В.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №478/1201/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Задерецького Віталія Анатолійовича на рішення, яке постановив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Сябренко Ірини Петрівни у приміщенні цього суду 05 листопада 2020 року, повний текст якого виготовлений 16 листопада 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2020 р. ОСОБА_1 через свого представника адвоката Задерецького В.А. звернулася до суду з позовом до Казанківської селищної ради Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Миколаївка Казанківського району Миколаївської області помер батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,04 га, розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №042430, виданого 02 січня 2001 р. Миколаївською сільською радою Казанківського району Миколаївської області. Заповіт щодо свого майна ОСОБА_3 не залишив, а тому позивач ОСОБА_1 , яка є рідною дочкою померлого, є єдиною спадкоємицею першої черги за законом. Позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, хоча і була зареєстрована за іншою адресою. 19 травня 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте приватним нотаріусом 21 травня 2020 р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з пропуском встановленого статтею 1270 ЦК України строку на прийняття спадщини.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 12,04 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом.

В судовому засіданні представник позивача Задерецький В.А. заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити.

Відповідач Казанківська селищна рада Миколаївської області відзив на позовну заяву не подавала.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом зі своїм батьком - померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 .

Так, додані представником позивача до позовної заяви документи на підтвердження факту постійного проживання позивача ОСОБА_1 в с. Миколаївка Казанківського району разом зі своїм батьком не можуть бути належними та допустимими в контексті статей 76-80 ЦПК України доказами, оскільки довідка за №326/03-15, яка видана виконкомом Казанківської селищної ради Миколаївської області 01 червня 2020 року на підставі акту щодо підтвердження фактичного постійного проживання, складеного депутатом Казанківської селищної ради Сідоровим І.Г. 29 травня 2020 року, та сам акт не підтверджують факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтвердили факту постійного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, зазначивши, що такі факти їм не відомі, вказували про приїзд останньої незадовго до смерті батька з метою піклування і догляду за хворим та проведення нею поховання.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, суд зазначив, що для набуття права на спадщину спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено факту прийняття спадщини, суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Задерецький В.А. вказує, що рішення суду є необґрунтованим і незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно та неправильно встановлено обставини справи, які мають значення для справи, неповно досліджені докази та надано їм невірну оцінку, у зв`язку з чим просить рушення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд невірно оцінив надані позивачем докази (пояснення свідків), які, на думку представника позивачки, підтверджують факт її постійного проживання з батьком на день смерті останнього. Судом в порушення вимог частини 4 статті 263 ЦПК України не зазначено, хто є спадкоємцем спадкового майна ОСОБА_3 (земельної ділянки), який би оспорював право заявниці на прийняття спадщини, а також не отримано доказів того, що посадові особи органу місцевого самоврядування, які видали документи на підтвердження факту сумісного проживання позивачки та спадкодавця (довідку та акт), не володіють достовірною інформацією про ці обставини. Доказів на спростування факту постійного проживання позивачки зі спадкодавцем суд у рішенні не навів. Також судом не взято до уваги, що відповідач - Казанківська селищна рада не заперечувала щодо задоволення позовних вимог, відзив до суду на позовну заяву не подавала.

Відповідач правом на відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд і таке вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 років в селі Миколаївка Казанківський район Миколаївська область помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 12.04 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яка належала йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК №042430 від 02 січня 2001 року (а.с.11).

Позивачка ОСОБА_1 є донькою спадкодавця, що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.12).

Відповідно до копії спадкової справи №32/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка заведена 19 травня 2020 року, 19 травня 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.38-71).

Постановою приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , через пропуск нею встановленого статтею 1270 ЦК України строку на прийняття спадщини (а.с.15, 71).

Згідно довідки № 283/03-15, виданої 05 травня 2020 року Виконавчим комітетом Казанківської селищної ради Миколаївської області, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформації погосподарської книги на день смерті спадкодавця за вищевказаною адресою був зареєстрований один.

Посилаючись на те, що вона як спадкоємиця першої черги за законом прийняла спадщини після смерті батька - ОСОБА_3 , оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції вважав, що позивачкою на доведений факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу(спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи у строки, визначені законом, подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

З огляду на характер спірних правовідносин предметом доказування у даній справі є передбачений частиною 3 статті 1268 ЦК України факт постійного проживання позивачки ОСОБА_1 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За приписами статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У відповідності до роз`яснень, викладених у статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року у справі №303/1816/17 зауважив, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

З довідки №326/03-15 від 01 червня 2020 року, виданої Виконавчим комітетом Казанківської селищної ради Миколаївської області, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на день смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно копії паспорту серії НОМЕР_4 , виданого Городоцьким РВ УМВС України в Хмельницькій області 16 липня 1997 року, місце проживання ОСОБА_1 з 03 листопада 1995 року по 07 грудня 2005 року зареєстровано в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 40-41).

Відповідно до повідомлення Казанківської селищної ради Миколаївської області за вих.№2001/03-15 від 06 жовтня 2020 року в.о. старостою с. Миколаївка ОСОБА_7 було видано довідку №326/03-15 від 01 червня 2020 року щодо проживання ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_3 на підставі акту щодо підтвердження фактичного постійного проживання, складеного депутатом Казанківської селищної ради Сідоровим І.Г. від 29 травня 2020 року (а.с.87).

Згідно акту щодо підтвердження фактичного постійного проживання, складеного депутатом Казанківської селищної ради Сідоровим І.Г. 29 травня 2020 року, ОСОБА_3 по день своєї смерті фактично постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 зі своєю дочкою ОСОБА_1 , яка за ним здійснювала догляд. Вказані обставини засвідчуються свідками: ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с.88).

Врахувавши вимоги вказаних норм права та надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті й, відповідно, визнання права власності на спадкове майно, оскільки позивачка, місце проживання якої на час відкриття спадщини було відмінним від місця проживання спадкодавця, не прийняла спадщину в установленому законом порядку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками і відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо незгоди з ними з огляду на таке.

Так, суд вірно вважав, що надані позивачкою документи на підтвердження факту постійного проживання позивача ОСОБА_1 в с. Миколаївка Казанківського району разом зі своїм батьком, не можуть бути належними та достатніми доказами, оскільки довідка за №326/03-15, яку видав Виконкомом Казанківської селищної ради Миколаївської області 01 червня 2020 року на підставі акту щодо підтвердження фактичного постійного проживання складеного депутатом Казанківської селищної ради Сідоровим І.Г. від 29 травня 2020 року, та сам акт не підтверджують факту саме постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не підтвердили факту постійного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, зазначивши, що такі факти їм не відомі, вказували лише про приїзд останньої за незадовго до смерті батька з метою піклування і догляду за хворим та проведення нею поховання.

Враховуючи те, що інших належних та допустимих доказів (тривале проживання позивачки з батьком, наявність у неї роботи за місцем проживання спадкодавця, сталих соціальних зв`язків тощо), які б беззаперечно вказували на факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не тимчасового перебування її поряд з батьком через необхідність догляду за ним та проведення поховання, матеріали справи не містять, суд обґрунтовано зробив висновок про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Так, оскільки а ні письмові докази, надані позивачкою (довідка виконкому селищної ради та акт), а ні пояснення свідків не достеменно не підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_1 на день смерті останнього, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на підтвердження письмовими доказами факту сумісного проживання спадкодавця та позивачки є хибними, оскільки підставою для прийняття спадщини в силу частини 3 статті 1268 ЦК України є саме постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що позивачкою не доведено.

Щодо доводів про відсутність заперечень відповідача щодо задоволення позовних, то такі обставини не свідчать про доведеність позовних вимог.

Оскільки рішення судом першої інстанції постановлено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги та положення статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку, тому відсутні передбачені законом підстави для їх розподілу апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 03 лютого 2021 року