ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/4168/19
Провадження № 22-ц/4820/168/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача Ціммерманн В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/4168/19 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про визнання квартири житловим приміщенням, визнання права на приватизацію займаного житлового приміщення та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2020 року (суддя Козачук С.В.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укртелеком» про визнання приміщення житловим та права власності на житлове приміщення.

В обґрунтування позову зазначав, що він з травня 1981 року працював електромонтером в Шепетівському районному відділенні зв`язку (РУС), на даний час ПАТ «Укртелеком», де працює і зараз. За місцем роботи перебував і на черзі для отримання житла.

Відповідно до виписки з протоколу № 2 засідання адміністрації та профспілкової організації РУС м. Шепетівки від 19.02.1991, позивачу в службовому приміщенні лінійно-технічної дільниці будівлі РУС по вул. Шешукова, 3, в м. Шепетівці було надано житло площею 65 кв.м.

Вказує, що з часу отримання квартири ним були вкладені значні кошти в її переобладнання, ремонт та газифікацію, облаштування водопостачання і водовідведення, встановлення індивідуального опалення, лічильників, облаштування балкону, встановлення металопластикових вікон та дверей. Таким чином, приміщення набуло ознак житлового приміщення.

Посилається на те, що з 21.02.1991 він з сім`єю зареєстрований та проживає за вказаною вище адресою, має домову книгу, сплачує за проживання згідно з договором та за комунальні послуги: енергопостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення.

Вказана квартира не зареєстрована у Шепетівській міській раді Хмельницької області як службова, а тому, на думку позивача, її приватизація має проводитись на загальних засадах.

Позивач неодноразово звертався до відповідача про надання дозволу на приватизацію вказаного житла, але йому в цьому було відмовлено, з огляду на те, що приміщення, яке він займає з сім`єю, є нежитловим.

А тому, звертаючись до суду за захистом своїх прав, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати квартиру, яку він з родиною займає по АДРЕСА_1 , площею 65 км.м, житловим приміщенням, визнати право на приватизацію і зобов`язати ПАТ «Укртелеком» дати згоду на приватизацію даної квартири.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укртелеком» про визнання квартири житловим приміщенням, права на приватизацію займаного житлового приміщення та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вважає оскаржуване рішення суду незаконним. Вказує, що суд при вирішенні справи не взяв до уваги докази, які були надані ним в обґрунтування позову. Зокрема, висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30.01.2020 № 02/20-26, відповідно до якого встановлено, що приміщення за адресою АДРЕСА_1 , є житловим. Апелянт вважає відмову відповідача в проведені приватизації квартири порушенням його прав на житло, передбачені ст. 9 ЖК Українською РСР, Закону № 2482-ХХІІ. Вказує, що, ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд фактично позбавив його та родину, яка складається з шести чоловік, житла, чим грубо порушив норми Конституції України та практику Європейського Суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, його відповідність нормам матеріального та процесуального права, та безпідставність доводів апеляційної скарги, які ґрунтуються на припущеннях і зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи правильно встановлених судом першої інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 з 20.05.1981 по 17.03.2020 працював на посаді електромонтера ПАТ «Укртелеком», яке згідно Статуту є правонаступником ВАТ «Укртелеком», Державного підприємства «Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком».

Згідно з архівним витягом з рішення Шепетівського міськвиконкому від 11.02.1982 № 38, ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 чоловіка було постановлено на чергу під номером 171 (а.с. 178 т. 1).

Відповідно до виписки з протоколу № 2 від 19.02.1991 засідання адміністрації та профспілкової організації РСУ м. Шепетівка, вирішено виділити ОСОБА_1 житлову площу 65 кв.м. в службовому приміщенні лінійно-технічної дільниці в будівлі РУС по АДРЕСА_1 (а.с. 9 т. 1).

ПАТ «Укртелеком» на праві власності належить комплекс адміністративно-виробничої будівлі та будівлі гаражів по АДРЕСА_1 , який державою в особі Державного комітету зв`язку та інформатизації України наказом від 25.11.2003 № 226 було передано у власність товариства згідно з переліком майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Укртелеком», створеного відповідно до наказу від 27.12.1999 № 155 внаслідок корпоратизації та подальшої приватизації на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» (а.с. 136, 138-141 т. 1).

Право власності ВАТ «Укртелеком» на вказане майно зареєстровано Шепетівським бюро технічної інвентаризації 12.02.2004 за реєстраційним № 4719806 (а.с. 78 т. 1). За ПАТ «Укртелеком» реєстрація права власності на комплекс адміністративно-виробничої будівлі та будівлі гаражів по АДРЕСА_1 здійснена 22.02.2019 (а.с. 85 т. 1).

Комплекс адміністративно-виробничої будівлі та будівлі гаражів по АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка згідно з державним актом на право постійного користування землею від 28.02.1994 передана в постійне користування Шепетівському районному вузлу зв`язку для виробничих цілей (а.с. 81-82 т. 1).

Матеріалами справи також встановлено, що між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_1 укладались договори найму приміщення: договір № 10 найму приміщення від 15.01.2007; договір № 37 найму приміщення від 31.12.2009; договір № 3 найму приміщення від 0101.2013 з відповідними додатковими угодами, відповідно до яких в тимчасове платне користування позивачу передавалось нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 , площа якого становить 65,0 кв.м. (а.с. 97-118 т. 1).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЖУ Української РСР, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Згідно зі ст. 6 ЖК Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Статтею 380 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 50 ЖК Української РСР, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів мають відповідати вимогам ст. 16 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України слідує, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Чинне законодавство України не визначає порядок переведення нежитлового приміщення у житлове.

Разом з тим, аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що таке переведення можливе за сукупності наступних умов: наявність волевиявлення власника приміщення на зміну його правового статусу, благоустроєність приміщення та його придатність для постійного або тимчасового проживання громадян, відповідність приміщення встановленим санітарним і технічних вимогам.

Крім того, переведення нежитлового приміщення у житлове має здійснюватися за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування.

Вирішення цього питання знаходиться поза межами компетенції суду.

Право на судовий захист гарантується законом і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом, при цьому судовий захист має бути ефективним, у зв`язку з чим, при вирішенні спору суд повинен застосувати дієвий спосіб захисту, який призведе до реального відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 , пред`явивши до суду позовні вимоги про визнання приміщення житловим, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, а тому дійшов правильного висновку, що в цій частині вимог позов ОСОБА_1 є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-ХІІ), згідно з яким метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2482-ХІІ, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (ч. 2 ст. 1 Закону № 2482-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2482-ХІІ, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Із положень ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ слідує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

За змістом указаних норм права, громадяни можуть набути в порядку приватизації право власності лише на житлові приміщення, в яких вони постійно проживають на умовах найму.

Оскільки приміщення по АДРЕСА_1 , не є житловим та не відноситься до об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», то суд першої інстанції правомірно керувався тим, що це приміщення не може бути приватизоване позивачем, а на ПАТ «Укртелеком» не може бути покладено обов`язок щодо надання згоди на приватизацію, з врахуванням того, що товариство не є органом приватизації, в розумінні положень зазначеного Закону, і не наділений повноваженнями у вирішенні питань у сфері приватизації. А тому, дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права на приватизацію і зобов`язання відповідача надати згоду на приватизацію займаного ним приміщення.

При цьому, суд обґрунтовано виходив з того, що довідка КП «Шепетівське бюро технічної інвентаризації» № 256 від 26.10.2015, відповідно до якої на другому поверсі адміністративно-виробничої будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 703,4 кв.м. знаходяться житлові приміщення загальною площею згідно поверхового плану та експлікації 125 кв.м., та виписка з протоколу № 2 від 19.02.1991 засідання адміністрації та профспілкової організації РСУ м. Шепетівка, в якій зазначено про виділення позивачу житлової площі 65 кв.м. в будівлі ЛТД по АДРЕСА_1 , висновок будівельно-технічної експертизи № 02/20-26 від 30.01.2020, яким визначено, що квартира, яка розташована на другому поверсі адміністративно-виробничої будівлі по АДРЕСА_1 , є житловим приміщенням, не є допустимими доказами по справі, в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, в підтвердження заявлених позивачем позовних вимог, оскільки такі документи не є правовстановлюючими документами, які визначають правовий статус спірного приміщення як житлового (а.с. 9-10 т. 1).

Крім того, реєстрація місця проживання позивача та членів його сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , також не свідчить про набуття позивачем права на користування саме житловим приміщенням.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, які були надані позивачем в підтвердження заявлених ним позовних вимог, оскільки суд відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд першої інстанції надав мотивовану оцінку усіх доказів по справі та виклав її у мотивувальній частині судового рішення.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 125 ЖК УРСР, оскільки дана норма права не регулює спірні правовідносини.

Крім того, безпідставним є посилання заявника на положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, які стосуються захисту права особи на житло, на мирне володіння своїм майном, оскільки зібраними у справі доказами достовірно встановлено, що спірне приміщення по АДРЕСА_1 не є житловим, а тому не підпадає під поняття «житло» в контексті вказаної Конвенції.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай