Ухвала

25 червня 2021 року

м. Київ

справа № 509/5900/18

провадження № 61-7945ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності,

ВСТАНОВИВ:

11 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, зокрема, для сплати судового збору та подання підписаної касаційної скарги у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Скаржника повідомлено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, в якій як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 15 травня 2020 року № 904/897/19,від 12 травня 2020 року № 921/730/13-г/3).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі (є аналогічними) предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18), від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15-ц (провадження № 14-82цс18), від

16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц (провадження № 14-285цс18), від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

В цій справі предметом спору є вимоги позивача про визнання права приватної спільної часткової власностіна земельну ділянку, яка обґрунтовані тим, що відповідне право перейшло до нього в момент реєстрації права власності на житловий будинок, побудований на вказаній земельній ділянці згідно договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію)

з ОСОБА_2 , укладеного для забудови земельної ділянки строком на п`ять років. Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 передала спірне нерухоме майно ОСОБА_1 без отримання на це згоди від іпотекодержателя, тому оскарженим судовим рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ПАТ «УкрСиббанк», якого не було залучено до участі у справі.

Разом з цим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року № 904/897/19 позивач звернувся із позовом про визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу. В обґрунтування права на апеляційне оскарження особа, яка не брала участі у справі, зазначала про те, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2019 вирішено питання, яке стосується його інтересу отримати сплату боргу від позивача як боржника цієї особи за договором поставки, оскільки відчуження позивачем майна за спірним договором може призвести до неможливості задоволення грошових вимог скаржника у процедурі банкрутства позивача. Суд апеляційної інстанції у наведеній справі дійшов висновку про те, що особою, яка не брала участь у справі, не доведено порушення оскаржуваним рішенням його прав та інтересів, що є підставою для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою останнього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року

№ 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договорами поруки.

В обґрунтування права на апеляційне оскарження ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, зазначала про те, що рішення суду першої інстанції впливає на його права й обов`язки як заставодавця (майнового поручителя) відповідача за договором застави, згідно з яким вона та інші особи поручилися перед заставодержателем за виконання боржником (відповідачем) своїх зобов`язань за кредитними договорами.

В разі неоскарження рішення суду у справі про стягнення з боржника (відповідача) заборгованості за кредитними договорами, він як майновий поручитель буде позбавлений можливості оспорити суму заборгованості, у рахунок якої буде звертатися стягнення на предмет іпотеки, оскільки така сума вже буде встановлена преюдиційним судовим рішенням. Апеляційний суд встановив, що своє право спростувати суму заборгованості саме у спірних правовідносинах ОСОБА_1 уже використав, визнавши борг перед банком у іншій справі під час вирішення спору про звернення стягнення на предмет застави. Утім ОСОБА_1 не позбавлений права спростовувати суму, в межах якої звертається стягнення на предмет застави, та надавати свої міркування з цього приводу під час апеляційного перегляду судового рішення у такій справі. Учасники іншої справи не вправі посилатися на встановлену суму заборгованості як на преюдиційний факт у спорі з ОСОБА_1, який не

є відповідачем у цій справі. Установивши відсутність порушення прав чи законних інтересів зазначеної особи, апеляційний господарський суд відхилив твердження ОСОБА_1 про те, що оскаржуваним судовим рішенням у цій справі

№ 921/730/13-г/3 вирішено питання про його права, інтереси та/або обов`язки

і обґрунтовано закрив апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України.

Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у цій справі та

у наведених справах, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зроблені не у подібних правовідносинах. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З огляду на зазначене, недоліки вказані в ухвалі Верховного Суду від 26 травня

2021 року не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження

у справі.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення

в касаційному порядку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції

з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги.

З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від

19 грудня 1997 року).

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков