Постанова

Іменем України

16 лютого 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3511/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Желепи О.В.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 08 вересня 2020 року

в складі судді Заставенко М.О.

у цивільній справі №753/5038/20 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про стягнення відсотків по вкладу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) зобов`язань за договором банківського вкладу, подав до Дарницького районного суду м. Києва позов про стягнення коштів.

В обґрунтування позову вказував, що між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», 26.09.2013 укладено угоду про банківський вклад №SAVDN1780 (внесок "Стандарт на 12 місяців"), за умовами якого здійснено вклад на рахунок банку в сумі 50 000,00 грн з терміном розміщення 366 днів по 26 вересня 2014 року зі ставкою 18% річних. Рахунки за вкладами було відкрито на території Автономної Республіки Крим.

Зазначив, що завчасно, а саме 12.08.2014 звернувся до відповідача з листом про своє рішення припинити договір банківського вкладу у зв`язку із закінченням терміну його дії та з проханням повідомити в якому відділенні отримати суму вкладу та належні відсотки по вкладу, але отримав від Банку відмову.

Також зазначив, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.07.2017 задоволено його позов до АТ КБ "ПриватБанк" та стягнуто з останнього грошові кошти за договором банківського вкладу від 26.09.2013 в розмірі 82 410,18 грн, з яких: 50 000,00 грн - сума неповернутого вкладу; 5 153,43 грн - відсотки за вкладом; 26 132,53 грн - інфляційні втрати; 1 124,22 грн - 3% річних від простроченої суми. Однак, банк добровільно рішення суду не виконав.

За наведених обставин, позивач, з підстав передбачених ст. 625, 631, 1058, 1061 ЦК України, просив стягнути з відповідача проценти по банківському вкладу у розмірі 18% річних за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів у сумі 48 452,40 грн, інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 35 918,87 грн, три відсотки річних у розмірі 7 782,22 грн та пеню у розмірі трьох відсотків від суми боргу у сумі 544 952,31 грн, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів".

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки по банківському вкладу у розмірі 48 452,40 грн, інфляційні втрати у розмірі 24 735,42 грн та три відсотки річних у розмірі 7 782,22 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року залишено без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення відсотків за ставкою, визначеною в договорі банківського вкладу, оскільки договір розірваний на вимогу вкладника, тобто термін його дії закінчився. А в договорі банківського вкладу не визначено умов щодо розміру процентної ставки після закінчення його терміну дії.

Зазначив, що у такому разі Банк повинен нарахувати та виплатити клієнту проценти у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу (до запитання). Вважав, що за таких обставин, проценти у період після припинення договору банківського вкладу мають розраховуватись за відсотковою ставкою "На вимогу" - 1% з 27.09.2014 по 03.05.2020, "До запитання" - 0,01% з 04.05.2017 по 13.02.2020, де з огляду на суму вкладу 50 000,00 грн відсотки будуть становити 1 313,90 грн, які і підлягають стягненню.

Також зазначив, що судом не враховано, що Верховним Судом неодноразово висловлено правову позицію щодо питання нарахування процентів за договором банківського вкладу після його розірвання, а саме у справах №760/3445/15-ц, №592/6332/15-ц, №554/3200/16-ц, №316/265/17, №335/11482/16-ц, №176/630/17 та №201/4722/16-ц. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц.

Щодо рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних зазначив, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності, а оскільки Банк не брав участі у справі в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції повинен вирішити заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

За наведених обставин просив заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.09.2020 в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 відсотки по банківському вкладу у розмірі 1313,90 грн, інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 13 325,00 грн та 3% річних в розмірі 4541,09 грн.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_1 подав до суду письмові заперечення, в яких посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування заперечень зазначив, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на розгляд інших справ, в яких йдеться мова про одностороннє розірвання договору вкладу є недоречним. Також зазначив, що при розгляді даної справи не може бути застосоване положення про одностороннє розірвання депозитного вкладу, оскільки АТ КБ "ПриватБанк" не виконав свої зобов`язання, відмовився їх виконувати, посилаючись на хибні обставини та підтвердив, що вкладник не звертався особисто із заявою до відділення Банку про дострокове розірвання договору банківського вкладу. Рішення суду про виплату заборгованості по договору банківського вкладу, відсотків по ньому, збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від суми боргу Банк у добровільному порядку не виконав.

Позивач, посилаючись на те, що ним в односторонньому порядку достроково не було розірвано договір банківського вкладу, вважав, що проценти на вклад відповідач повинен виплатити на умовах та в порядку, встановлених договором.

Щодо посилань в апеляційній скарзі про застосування судом строку позовної давності зазначив, що у відповідності до вимог ст. 268 ЦК України, на вимоги вкладника до банку про видачу вкладу, вимоги позовної давності не поширюються.

За наведених обставин, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.09.2020 залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач АТ КБ "ПриватБанк", належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN1780 «Стандарт на 12 міс.» (а. с. 33).

На виконання умов договору банківського вкладу №SAMDN1780 «Стандарт на 12 міс.» ОСОБА_1 передав на відкритий йому ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний рахунок кошти у розмірі 50000,00 грн під 18 % річних, що підтверджується копією платіжного доручення № від 26 вересня 2013 року (а. с. 34).

12 серпня 2014 року ОСОБА_1 надіслав на адресу відповідача повідомлення про бажання розірвати укладений договір у зв`язку із закінченням терміну його дії (а. с. 49).

23 вересня 2014 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення грошових коштів через неналежне виконання умов договору (а. с. 50).

Судом також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу №SAMDN1780, процентів за договором та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» №SAMDN1780 від 26.09.2013 у розмірі 82 410,18 грн, з яких: 50 000,00 грн - сума неповернутого вкладу; 5 153,43 грн невиплачені відсотки за вкладом; 26 132,53 грн - інфляційних втрат; 1 124,22 грн - три відсотки річних від простроченої суми. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 35 - 38).

Постановою Верховного Суду від 22.03.2019 рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року залишено без змін.

14 лютого 2020 року в порядку примусового виконання рішення суду на банківський рахунок позивача було зараховано грошові кошти у розмірі 82 41018 грн, про що свідчить копія довідки ПАТ "Державний ощадний банк України " від 17.02.2020 (а. с. 39).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення відсотків за договором банківського вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язальні відносини щодо повернення вкладу між сторонами не припинилися, а тому позивач має право на отримання відсотків за ставкою, встановленою у договорі (18%).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків за ставкою, зазначеною в договорі, оскільки договір розірваний на вимогу вкладника, в якому не було передбачено умов щодо розміру відсоткової ставки після його розірвання.

Колегія суддів вважає обґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому, згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 08.04.2020 у справі №176/630/17.

Аналогічний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Як зазначалось вище, судом було встановлено, що позивач 12.08.2014 звертався до Банку з вимогою про розірвання договору банківського вкладу та повернення депозитних коштів.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.07.2017, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.03.2019, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» №SAMDN1780 від 26.09.2013 у розмірі 82 410,18 грн, з яких: 50 000,00 грн - сума неповернутого вкладу; 5 153,43 грн невиплачені відсотки за вкладом; 26 132,53 грн - інфляційних втрат; 1 124,22 грн - три відсотки річних від простроченої суми. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Отже, позивач виявив намір про розірвання договору банківського вкладу після закінчення строку дії та ініціював процедуру повернення йому грошових коштів.

Таким чином, договір банківського вкладу №SAMDN1780 від 26.09.2013 є розірваним.

Тобто, позивач скористався своїм правом на розірвання договору банківського вкладу у зв`язку із закінченням строку його дії та ініціював процедуру повернення йому грошових коштів за вкладом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнав, що він не бажав пролонгації договору та звертався до банку із заявою про розірвання договору.

Умови договору банківського вкладу від 26.09.2013 передбачають строк оформлення вкладу зі сплатою процентів, однак не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неповного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Проте, суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини, дійшов помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою у розмірі, передбаченому депозитним договором.

Суд, застосувавши відповідні норми матеріального права, не врахував, що у разі неналежного виконання договору банківського вкладу та неповернення або затримки у поверненні, за період часу коли договір вже є розірваним на вимогу вкладника, Банк повинен нарахувати та виплатити клієнту відсотки у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу (до запитання).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги розрахунок відсотків за Договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» №SAMDN1780 від 26.09.2013, який здійснено позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу №07 від 05.01.2004 за підписом голови Правління Банку, була встановлена відсоткова ставка по вкладам "На вимогу" в розмірі 1% річних.

Згідно Витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами Банку від 25.04.2017 з 04.05.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті - рахунок "До запитання" - у розмірі 0,01% річних.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача відсотки за договором банківського вкладу за період з 27.09.2014 по 13.02.2020.

Таким чином, відсотки у період після припинення договору банківського вкладу необхідно розраховувати за відсотковою ставкою: "На вимогу" - 1% з 27.09.2014 по 03.05.2017; "До запитання" - 0,01% з 04.05.2017 по 13.02.2020.

Оскільки сума вкладу за Договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» №SAMDN1780 від 26.09.2013 становила 50 000,00 грн, то розрахунок відсотків за Договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» №SAMDN1780 від 26.09.2013 необхідно здійснювати наступним чином:

за період з 27.09.2014 по 03.05.20017 - 50000,00х949(кількість днів)х1%/365=1 300,00 грн.

за період з 04.05.2017 по 13.02.2020 - 50000,00х1015(кількість днів)х0,01%/365=13,90 грн.

Таким чином, загальна сума відсотків за період з 27.09.2014 по 13.02.2020 становить 1 313,90 грн

За наведених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за договором банківського вкладу підлягає зміні шляхом зменшення суми відсотків, які підлягають стягненню, з 48 452,40 грн до 1 313,90 грн.

Колегія суддів також частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для зміни рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що наявність невиконаного відповідачем зобов`язання з повернення коштів за вкладами, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином, відповідно до ст. 526, 599 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви, із заявою про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не звертався.

За приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції та не зміг завчасно подати відзив на позовну заяву, як він вважає з поважних причин, не можуть бути підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, інфляційне збільшення суми боргу та 3% річних необхідно обраховувати за період з 04.06.2015 по 13.02.2020 (1715 днів), виходячи із неповернутої суми вкладу.

Таким чином, 3% річних за період з 04.06.2015 по 13.02.2020 становить 7047,94 грн=50000х1715х3%/365.

Інфляційне збільшення суми боргу необхідно обраховувати за період з 04.06.2015 по 13.02.2020, за який сукупний індекс інфляції становить 144,80.

Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 04.06.2015 по 13.02.2020 складає: 72 400 = 50 000 грн (сума основного боргу) х 144,80 (сукупний індекс інфляції).

Інфляційні збитки складають: 22 400 = 72 400грн - 22 400 грн.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягає зміні шляхом зменшення суми інфляційних втрат з 24 735,42 грн до 22 400,00 грн, а 3% річних з 7782,22 грн до 7047,94 грн.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені, а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося позивачем, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.

Враховуючи те, що суд, вирішуючи позовні вимог про стягнення відсотків за договором вкладу, інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про визначення сум, які підлягають стягнення, а тому рішення суду в частині визначеного розміру відсотків за договором банківського вкладу, інфляційних втрат та 3% річних, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення відсотків по вкладу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат - змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

"Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код: 14360570) на користь ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; номер картки платника податків: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) відсотки по банківському вкладу у розмірі 1 313 (одна тисяча триста тринадцять) грн 90 коп, інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 22 400 (двадцять дві тисячі чотириста) грн 00 коп, 3% річних у розмірі 7 047 (сім тисяч сорок сім) грн 94 коп".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.В. Желепа