Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/964/17

01 лютого 2021 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретарів: - Шпитко М.І., Нагорняк Г.М., Клекот Л.М.

з участю позивача-відповідача: - ОСОБА_1 ,

її представника, адвоката: - Брайляк Е.Я.,

відповідача-позивача: - Круль Г.М.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

їх представника, адвоката - Романишина Д.М.,

представника третьої особи - відповідача - Петрика І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: Парищенська сільська рада Надвірнянської міської територіальної громади Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Парищенської сільської ради Надвірнянської міської територіальної громади Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, -

ВСТАНОВИВ:

11.05.2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.07.2017 року залучено по даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Парищенську сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області.

10.08.2017 року ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області прийнято до сумісного розгляду зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , Парищенської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2017 року за клопотанням представника відповідачів, позивача - ОСОБА_6 зупинено провадження по даній справі до визначення правонаступника відповідача-позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.02.2019 року провадження по даній справі поновлено.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15.03.2019 року залучено по даній справі ОСОБА_3 , як правонаступника відповідача-позивача ОСОБА_5 та уточнено прізвище позивача-відповідача, а саме: ухвалено вважати належним позивачем-відповідачем ОСОБА_1

28.11.2019 року ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області уточнено анкетні дані позивача-відповідача по даній справі ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач ОСОБА_7 мотивує тим, що 20.11.2015 року рішенням Парищенської сільської ради було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,3216 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 11.10.2016 року рішенням Парищенської сільської ради було затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку. 25.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за нею було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,3216 га для ведення ОСГ, про що свідчить інформаційна довідка. Зазначає, що по сусідству з її земельною ділянкою межує земельна ділянка відповідача, яка є не приватизованою, державний акт про право власності на землю відсутній. Від підписання акту встановлення і узгодження зовнішніх меж між їхніми земельними ділянками відповідач відмовилась. Однак, рішенням Парищенської сільської ради від 20.11.2015 року у зв`язку з безпідставною відмовою від підпису суміжного землекористувача відповідача по справі було погоджено план зовнішніх меж земельних ділянок. Впродовж року між нею та членами сім`ї відповідача існують неприязні відносини, в результаті яких останні знищують межу між земельними ділянками, завдають шкоду посіву та врожаю, викидають на її земельну ділянку сміття. Крім того, у 2010 року зять відповідача ОСОБА_2 побудував на межі між їхніми земельними ділянками літній будинок, що унеможливлює на даний час користування земельною ділянкою площею 0,0005 га у зв`язку з тим, що покриття будівлі, яке припадає на частину земельної ділянки не дає можливості виорати цю частину земельної ділянки. На її зауваження щодо припинення неправомірних дій суміжного землекористувача остання не реагує. Так, 31.10.2016 року при виході на місце комісії Парищенської сільської ради було виявлено порушення та підтверджено той факт, що по земельній ділянці проїхав трактор, зроблено шкоду посіву та зруйнована межа.

Просить суд, ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,3216 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та відновити її межу, а також стягнути судові витрати по справі.

Свій зустрічний позов ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , мотивує тим, що відповідач приватизувала частину земельної ділянки, яка була виділена її сім`ї для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вважає, що приватизація відповідачем була проведена з порушенням вимог чинного законодавства. Вказує на те, що рішенням виконкому Парищенської сільської Ради депутатів трудящих №12 від 18.06.1969 року їй було виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 700,00 кв.м. Цього ж року інженером-архітектором техбюро Надвірнянського району Івано-Франківської області було складено план відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку. В даному плані зазначені розміри земельної ділянки: 31,6м х 22,5м х 30,0м х 22,6м. 20.06.1969 року земельна ділянка винесена в натурі, межі закріплені геодезичними знаками, що підтверджується актом від 20.06.1969 року затвердженим районним архітектором Надвірнянського райвиконкому і на підставі чого їй також було видано свідоцтво про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР. Вказана земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1 . В період з 1970 року по 1990 року позивач здійснила будівництво житлового будинку з господарськими будівлями. 28.03.2017 року за нею було зареєстровано право власності на вищезазначене будинковолодіння. 13.11.2015 року відповідач подала до Парищенської сільської ради Надвірнянського району заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,5546 га, з яких: 0,3216 га по АДРЕСА_1 та 0,2330 га в урочищі «Лаз» в с.Парище для ведення особистого селянського господарства. Парищенська сільська рада рішенням 11.10.2016 року погодила проект землеустрою розроблений за замовленням відповідача та передала останній в приватну власність земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , площею 03216 га, тобто земельна ділянка останньої межує з її земельною ділянкою. Зазначає, що межі земельної ділянки були порушені під час складання проекту землеустрою за замовленням відповідача і у зв`язку з чим вона не погодила межу земельної ділянки і про що було відомо сільській раді, яка не зважаючи на це погодила приватизацію без підпису межівника.

Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення Парищенської сільської ради Надвірнянського району від 11.10.2016 року № 93-9/2016.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Брайляк Є.Я. позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, який просили задоволити, а в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити із-за безпідставності.

Відповідач позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 та їх представник, адвокат Романишин Д.М. в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали та просили в його задоволенні відмовити, а зустрічний позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, який просили задоволити.

Представник третьої особи-відповідача - Парищенської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Петрик І.М. суду пояснив, що перешкод в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_4 з боку відповідачів не має. При прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Зустрічний позов ОСОБА_3 не визнає і просить в його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 2 ст.13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримувалися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту ст.81 ЦПК України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

В судовому засіданні встановлено, що позивач-відповідач ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Парище, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, що стверджується копією паспорта громадянина України (а.с.4, 18).

У зв`язку з одруженням позивач-відповідач ОСОБА_4 змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », що стверджується копіями свідоцтва про шлюб, виданого 26.05.2018 року Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №119 та паспорта громадянина України ( а.с.92, 93, 139).

Судом досліджено, що спірна земельна ділянка площею 0,2619 га по АДРЕСА_2 згідно по господарської книги №12 за 1991-1995 роки належала ОСОБА_3 , після смерті якої вона перейшла в користування дочці ОСОБА_10 , що стверджується інформацією, наданою Парищенською сільською радою, Надвірнянського району, Івано-Франківської області №48 від 15.03.2017 року наданою на адвокатський запит (а.с.73).

В подальшому, 20.09.2015 року ОСОБА_10 звернулася до Парищенської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області із заявою про вилучення земельної ділянки площею 0,2619 га в АДРЕСА_1 (а.с.74).

В свою чергу дочка ОСОБА_10 , позивач-відповідач ОСОБА_7 13.11.2015 року звернулася до Парищенської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок комунальної власності, які знаходяться у користуванні площею 0,5546 га орієнтовно з них: 0,3216 га в АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства; 0,2330 га в с. Парище, урочище «Лаз» для ведення особистого селянського господарства (а.с.10,71).

Відповідач-позивач ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Парище, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, що стверджується копією паспорта громадянина України (а.с.44).

Судом з`ясовано, що рішенням виконкому Парищенської сільської Ради депутатів трудящих №12 від 18.06.1969 року відповідачу-позивачу ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 700,00 кв.м. Цього ж року інженером-архітектором техбюро Надвірнянського району Івано-Франківської області було складено план відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку. В даному плані зазначені розміри земельної ділянки: 31,6м х 22,5м х 30,0м х 22,6м. 20.06.1969 року земельна ділянка винесена в натурі, межі закріплені геодезичними знаками, що підтверджується актом від 20.06.1969 року затвердженим районним архітектором Надвірнянського райвиконкому і на підставі чого останній було видано свідоцтво про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР ( а.с.45-48, 161).

15.03.2017 року відповідачем-позивачем ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.50-54).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №83957182 від 31.03.2017 року відповідачу-позивачу ОСОБА_5 належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.49).

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач-позивач ОСОБА_5 померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть останньої (а.с.151).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.01.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №22 та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №50673784 від 25.01.2018 року спадкоємцем вказаного у заповіті майна ОСОБА_5 є її дочка ОСОБА_3 (а.с.88, 89, 160).

Відповідач-позивач ОСОБА_3 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №111709696 від 25.01.2018 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.90).

Відповідно до розроблених матеріалів ТОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» щодо земельної ділянки відповідача-позивача ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , за останньою рахується земельна ділянка для ВОСГ площею 0,0336 га та для БОЖБ площею 0,2500 га, з якою межує земельна ділянка ОСОБА_7 (а.с.162).

Отже, по сусідству з земельною ділянкою позивача-відповідача ОСОБА_1 межує земельна ділянка відповідача-позивача ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 і яка від підписання акту встановлення і узгодження зовнішніх меж між їхніми земельним ділянками відмовилася. Однак, 20.11.2015 року рішенням Парищенської сільської ради №14-2/2015 позивачу-відповідачу ОСОБА_7 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,3216 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 України. Також, цього ж дня, 20.11.2015 року рішенням Парищенської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області №16-2/2015 було погоджено план зовнішніх меж землекористувача ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,3216 га в АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, враховуючи пропозицію узгоджувальної комісії про безпідставну відмову від підпису суміжного землекористувача ОСОБА_5 (а.с.11).

11.10.2016 року рішенням Парищенської сільської ради затвердженого проект землеустрою та передано у власність вищезазначену земельну ділянку.

Згідно положень ч.6 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Таким чином, за позивачем-відповідачем ОСОБА_1 згідно інформації наданої на адвокатський запит №35 від 24.02.2017 року облікується дві ділянки: - площею 0,3216 по АДРЕСА_2 ; -площею 0,2330 ур. «Лаз». Цільове призначення даних земельних ділянок для ведення ОСГ надані у приватну власність рішенням сесії Парищенської сільської ради від 11.10.2016 року №93 за рахунок земель сільськогосподарського призначення. До Парищенської сільської ради надходила заява від ОСОБА_10 від імені ОСОБА_4 від 16.11.2016 року. Для передачі земельної ділянки був складений акт узгоджувальної депутатської комісії з питань врегулювання земельних відносин від 20.11.2015 року, який був затверджений на сесії сільської ради ( а.с.72, 75).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71821053 від 31.10.2016 року позивач-відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,3216 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповіднодо ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В силу вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Частиною 1 статті 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.

Частиною 1 статті 153 Земельного кодексу України встановлено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ст. 189 Земельного кодексу України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферіземельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Так, в судовому засіданні встановлено, що спір з приводу користування позивачем земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , існує між сторонами тривалий час, що підтверджується долученими до матеріалів справи заявами ОСОБА_10 , яка діє в інтересах своєї дочки ОСОБА_7 від 16.11.2016 року, ОСОБА_1 від 18.11.2019 року, адресовані голові Парищенської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, а також повідомленнями на звернення від 26.10.2016 року №101 та № 102 від 31.10.2016 року. (а.с.20-22, 132-135).

Даний факт також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , показання яких послідовні та логічні і не викликають сумніву в їх правдивості.

Крім того, до матеріалів справи долучений акт узгодження депутатської комісії з питань врегулювання земельних відносин від 14.12.2016 року «Про розгляд спору щодо погодження меж землекористувачами», складений комісією в складі голови сільської ради ОСОБА_13 , депутата сільської ради ОСОБА_14 , спеціаліста-землевпорядника ОСОБА_15 в присутності ОСОБА_10 (суміжний землекористувач ОСОБА_7 ) та суміжний землекористувач ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , з якого вбачається, що при виході на місце комісія встановила, що порушень межі зі сторони ОСОБА_7 згідно Кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер якої :02:003:0108 не виявлено. ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 не погоджувалася з межівники знаками, які встановлені під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_7 . Згідно погосподарських книг земельна ділянка ОСОБА_7 приватизована та становить 0,3216 га. Згідно погосподарських книг земельні ділянки ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 не приватизовані. Загальна площа становить 0,6600 га, з них: 0,2500 га для БОЖБ та 0,4100 га для ВОСГ. Двом сторонам роз`яснено, що згідно ст. 158 ЗК України, що у разі незгоди власників землі спір вирішуватиметься судом (а.с.23).

Однак, як вбачається з довідки, виданої Парищенською сільською радою, Надвірнянського району, Івано-Франківської області №683 від 14.08.2019 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, на земельній ділянці ОСОБА_1 , 1980 року народження, яка проживає в АДРЕСА_2 зі сторони (межівника) сусіди ОСОБА_3 , 1962 року народження, жительки АДРЕСА_1 , ніяких перешкод не виявлено (а.с.130).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд констатує, що порушення, в значенні цього слова, по своїй суті є відхиленням від правил, відступ від законів, невідповідність нормам.

Перешкоди в розумінні їх чинення, являють собою навмисні дії когось (фізичної та/або юридичної особи).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, як того вимагає ЦПК України, що можуть свідчити про порушення ОСОБА_2 права власності ОСОБА_7 на її земельну ділянку. Натомість в матеріалах справи міститься довідка Парищенської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №683 від 14.08.2019 року зі змісту якої вбачається, що на земельній ділянці ОСОБА_7 зі сторони межівника ОСОБА_3 ніяких перешкод не виявлено. Враховуючи наявність в цивільному процесі принципу змагальності, суд прийшов до висновку, що первинний позивач не довела належними та допустимими доказами обґрунтованість пред`явленого позову.

Крім того, первинний позов ОСОБА_7 заявлений до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 померла і в справу вступила, як правонаступник її дочка ОСОБА_3 . Позовні вимоги первинного позивача ОСОБА_7 щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії стосуються конкретної особи ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . За час розгляду справи первинний позивач не уточняла позовні вимоги, а також не надала доказів того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди первинному позивачу. ОСОБА_3 є неналежним відповідачем та не може нести відповідальність за дії свого спадкодавця.

Частиною 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантувала право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Оцінюючи в судовому засіданні здобуті докази в їх сукупності, суд вважає, що інтереси позивача-відповідача ОСОБА_3 рішенням Парищенської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області від 11.10.2016 року №93-9/2016 про погодження проекту землеустрою розробленого за замовленням ОСОБА_7 та передачу в приватну власність земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства не порушені.

Також, беручи до уваги ту обставину, що у позивача-відповідача ОСОБА_3 відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, її право вимоги, в даному випадку, є безпідставним і до задоволення не підлягає.

ЇЇ поясненяння про те, що вона має право користуватися спірною земельною ділянкою нічим обєктивно, як того вимагає ЦПК України, не підтверджені. Вони повністю спростовуються поясненнями позивача-відповідача ОСОБА_1 , її представника та письмовими матеріалами справи.

Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до задоволення не підлягають з мотивів їх недоведеності.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , підстави для стягнення з відповідачів на користь позивачів понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні.

На підставі ст. 19,55 Коституції України, ст.ст.3, 19, 78, 91, 103, 107, 152, 153, 158, 185, 193 ЗК України, ст.ст.3, 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та керуючись ст.258, ч.6 ст.259, ст.263, ст.265, ч.1 ст.268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: Парищенська сільська рада Надвірнянської міської територіальної громади Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Парищенської сільської ради Надвірнянської міської територіальної громади Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Грещук Р.П.

повний текст рішення

виготовлено 11.02.2021 року.