Провадження № 2/761/1111/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Колзаковій К.А.

за участі:

відповідачки: ОСОБА_1 ,

представника відповідачки: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019р. позивач ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4) до відповідачки ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- визнати за позивачем право власності, у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 24 листопада 2004р. він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. В провадженні суду перебуває позов про розірвання шлюбу між сторонами. Під час перебування в шлюбі сторонами було набуто у власність вищезазначену квартиру, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 21 серпня 2007р., однак стороною покупця договору купівлі - продажу спірної квартири було зазначено лише відповідачку, і це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки між сторонами фактично припинені шлюбні відносини та виник спір щодо поділу цього майна, позивач вимушений був звернутись до суд з вказаним позовом.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

22 січня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 18-21), який було повернуто судом стороні відповідача, у зв`язку з недотриманням положень ст. ст. 49, ч. 7 ст. 178 ЦПК України.

15 жовтня 2020р. стороною відповідача повторно було подано відзив на позов (а.с. 74-76), в якому відповідачка проти позову заперечила, і зазначала, що спірна квартира не є спільним майном подружжя не дивлячись що була набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а є особистою приватною власністю відповідачка, оскільки була набута нею в дар від її батька, який фактично придбав цю квартиру за с особисті грошові кошти та подарував відповідачці, використавши для цього свій депозитний вклад. Також стороною відповідача було подано до суду заяву про допит свідків.

27 жовтня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 86-88), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, зазначивши, що спірна квартира є спільним майном подружжя і була набута спільні кошти саме подружжя, а не батька відповідачки, при цьому стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин придбання квартири за особисті кошти батька відповідачки.

Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались.

До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.

В судовому засідання відповідачка та її представник проти позову заперечили, з підстав наведених у відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він є батьком відповідачки, а також знайомий з позивачем, який був його зятем. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі виникло питання про переїзд родини до м. Києва, і було прийнято рішення про придбання спірної квартири, оскільки його донька перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а зять працював на посаді лікаря, їх фінансовий стан не дозволяв їм придбати спірну квартиру, а тому свідок після отримання депозитного вкладу грошові кошти передав доньці (відповідачці), яка в подальшому використала грошові кошти для придбання спірної квартири. Також, завдяки свідку в зазначеній квартирі було здійснено ремонт для подальшого проживання в ній родини.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що відповідачка є її племінницею, а свідок ОСОБА_4 її рідним братом. Свідку відомо, що в спірній квартирі при безпосередній допомозі свідка ОСОБА_4 були проведенні ремонтні роботи, у проведенні певних будівельних робіт, зокрема малярних, приймала участь і свідок, який повідомлялось від відповідачки та її батька, що квартира набута у власність за грошові кошти батька відповідачки.

Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2004р., який було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва по цивільній справі № 752/10854/19, провадження № 2/752/1967/20, яке набрало законної сили.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

За змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що 21 серпня 2007р. між відповідачкою та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу квартири, за яким продавець продав, а відповідачка, як покупець придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири, в порядку поділу майна подружжя.

В свою чергу, відповідачка заперечувала проти позову зазначала, що вказана квартира є її особистою приватною власністю, оскільки фактично придбавалася і в подальшому їй була подарована її батьком ОСОБА_4 .

З наданих сторонами відомостей про їх доходи з часу укладення шлюбу і до часу набуття у власність спірної квартири, суд приходить до висновку, що зазначена спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя (сторін), оскільки могла бут набута за спільні кошти подружжя. Доводи сторони відповідача, що зазначена квартира була придбана за особисті грошові кошти батька відповідачки ОСОБА_4 судом оцінюються критично, оскільки грошові кошти отримані в травні 2007р. за депозитним вкладом (а.с. 81) були використані саме для придбання спірної квартири не знайшли підтвердження в судовому засіданні, при цьому судом не можуть бути взяті до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, які зацікавлені у розгляді справи по суті на стороні відповідача і повідомили суд, що обізнані з пред`явленими до відповідачки позовними вимогами.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, що зазначена квартира є особистою приватною власністю відповідачки і набута нею в дар від її батька за відповідним правочином.

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме в порядку поділу майна подружжя, слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 000,0 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 3, 21, 36, 57, 60, 70 СК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 000,0 /три тисячі/ грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11 червня 2021р.

Суддя: