ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» червня 2021 року

м. Харків

справа № 638/6554/20

провадження № 22ц/818/2484/21

провадження № 22ц/818/2885/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Харкова, Державна казначейська служба України

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року в складі судді Семіряд І.В. та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Харкова, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органом державної влади.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року у справі №638/1899/16-ц, яке змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_3 та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10-00 годин до 12-00 годин та другу, четверту неділю місяця з 15-00 годин до 17-00 годин у її присутності як матері.

Вказала, що 15 липня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження №59541961 з примусового виконання зазначеного судового рішення. Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження стягнуто з неї виконавчий збір у розмірі 8346,00 грн. Також, 15 липня 2019 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області прийнята постанова про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн.

Однак, рішення суду добровільно виконано нею ще до відкриття виконавчого провадження. Жодних перешкод у спілкуванні сина з його дідом вона не чинила, про що повідомила державного виконавця з метою скасування постанови про стягнення виконавчого збору. Проте, державний виконавець не відреагувала на її клопотання.

У подальшому вона неодноразово зверталась до керівництва виконавчої служби щодо відсутності реагування на її звернення, однак її клопотання проігноровані.

Зазначила, що звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова, та рішенням суду від 13 листопада 2019 року визнано протиправними та скасовано пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з неї виконавчого збору та постанову про стягнення виконавчого збору.

Вказала, що діями державного виконавця щодо неправомірного винесення постанов про стягнення виконавчого збору їй спричинено моральну шкоду. Вона перебувала у принизливому стані, зазнала глибоких душевних страждань у зв`язку з цими обставинами. З моменту, коли вона дізналась про відкриття виконавчого провадження, вона перебувала у напрузі та стресовому стані. Вона є матір`ю малолітньої дитини, яка безпідставно мала б сплатити виконавчий збір у значному розмірі. Протягом декількох місяців державний виконавець не реагувала на її звернення. Вона була розгублена та відчувала безпомічність перед органами державної влади.

Зазначила, що через незаконні дії, протиправні рішення державного виконавця щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору вона перебувала у безперервному стані тривоги, у занепокоєнні, що вплинуло на появу сильних душевних хвилювань, негативно вплинуло на стан здоров`я. У неї погіршились відносини з людьми, які її оточують, порушено нормальні життєві зв`язки.

Протягом тривалого часу вона була вимушена вживати заходів щодо поновлення своїх прав, відстоювати свої права та інтереси, надавати докази, звертатися за правовою допомогою, витрачати час та кошти, відвідувати суд, що спричиняло для неї стрес.

Просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на її користь 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн; судові витрати віднесено на рахунок держави; в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Заява мотивована тим, що нею укладено договори про надання правової допомоги з адвокатами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з якими вони дійшли домовленості про оплату послуг у розмірі 19 500,00 грн та 9500,00 грн відповідно. До закінчення судових дебатів у справі 18 січня 2021 року адвокатом зроблено заяву про те, що докази розміру витрат на правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів з дня ухвалення рішення. На виконання вимог ЦПК України нею подаються докази витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 29 000,00 грн. Вказала, що понесені нею витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачів в повному обсязі, враховуючи складність справи, виконані роботи, обсяг наданих послуг, принципи розумності та співмірності.

Просила долучити до матеріалів справи докази, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу, які вона понесла у зв`язку з розглядом та підготовкою справи, та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків), Державної казначейської служби України на її користь судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу у сумі 29 000,00 грн.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено; стягнуто на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та у стягненні витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідачем у справі є держава, а не Казначейство, тому кошти мають бути відшкодовані саме за рахунок держави, а не державного органу. Відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання. Вказав, що реалізація механізму оскарження постанови державного виконавця не є порушенням прав особи та підставою для відшкодування моральної шкоди. Інших доказів на підтвердження завдання позивачці душевних страждань з боку відповідачів матеріали справи не містять. Встановлення факту порушення само по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди. Якщо рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України. Оплата витрат на правничу допомогу здійснена позивачкою вже після ухвалення рішення суду. Крім того, суд першої інстанції не повідомив про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення, позбавивши його можливості надати свої заперечення щодо розумності розміру судових витрат.

31 березня 2021 року та 25 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли відзиви на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в яких вона просила залишити її без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції без змін. Вказала, що відповідач заперечує проти додаткового рішення суду з формальних підстав. Нею документально підтверджені понесені витрати. З часу відкриття провадження у справі у травні 2020 року відповідач не надав заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу. Зазначення відповідачем про неповідомлення його про розгляд питання щодо ухвалення додаткового рішення є безпідставними, оскільки судом вирішено розглядати це питання без виклику учасників справи. Судом першої інстанції враховано правові позиції Верховного Суду. Вказала, що залучення Державної казначейської служби України як відповідача відповідає вимогам закону. Кошти стягнуто на її користь саме з Державного бюджету. Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини є безпідставними. Судом першої інстанції належним чином встановлено, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця вона зазнала душевних страждань, та обґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно задовольнити частково, рішення суду та додаткове рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неправомірних дій державної виконавчої служби ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, змушена була звертатись до компетентних органів, до суду за захистом своїх порушених прав, чим їй спричинена моральна шкода, відшкодування якої має бути здійснено за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Додаткове рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 29 000,00 грн, які в повному обсязі підлягають відшкодуванню їй за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, у справі №638/1899/16-ц за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та дідом, визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_3 та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10-00 годин до 12-00 годин та другу, четверту неділю місяця з 15-00 годин до 17-00 годин у присутності матері ОСОБА_7

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області від 15 липня 2019 року на підставі виконавчого листа №638/1899/16-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова, відкрито виконавче провадження ВП №59541961, за яким ОСОБА_8 є боржницею, а ОСОБА_2 - стягувачем, про зобов`язання боржниці не перешкоджати стягувачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з онуком ОСОБА_3 . Пунктом 3 вказаної постанови передбачено стягнення з боржниці виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн.

Крім того, 15 липня 2019 року в рамках ВП № 59541961 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн.

24 липня 2019 року ОСОБА_8 подала заяву до старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Приймак Ю.А., у якій просила вжити заходів щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням нею рішення суду та скасувати постанову про стягнення з неї виконавчого збору (а. с. 22-23).

У вересні 2019 року стягувач ОСОБА_2 також надав заяву до державної виконавчої служби щодо того, що ОСОБА_9 не перешкоджає йому бачитись з онуком (а .с. 24).

Не погоджуючись зі стягненням з неї виконавчого збору ОСОБА_8 оскаржила до суду пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №59541961 від 15 липня 2019 року та постанову про стягнення виконавчого збору ВП №59541961 від 15 липня 2019 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі №520/10955/19 за позовом ОСОБА_8 визнано протиправним та скасовано пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №59541961 від 15 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_8 виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн, винесеної старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Приймак Ю.А.; визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору ВП №59541961 від 15 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_8 виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн, винесену старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Приймак Ю.А. (а. с. 20-21).

Рішення суду є чинним.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

У випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 і розвинуті ним у постанові від 22 січня 2020 року в справі №560/798/16-а. Верховний Суд у цих справах зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Виходячи із загальних засад доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який розмір.

При цьому слід ураховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Справи Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Враховуючи те, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року визнано протиправним та скасовано пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 15 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, а також визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 15 липня 2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачкою доведено обставини наявності у неї душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку із протиправними постановами державного виконавця та необхідністю вчинення дій з їх оскарження, вжиття додаткових заходів щодо організації свого життя, зокрема, для звернення до суду з метою поновлення порушених прав, та дійшов правильного висновку про те, що позивачці завдано моральної шкоди.

Визначаючи розмір стягнутої суми моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із співмірності між неправомірними рішеннями державного виконавця та заподіяною позивачці моральною шкодою, а також врахував засади розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що реалізація механізму оскарження постанови державного виконавця не є порушенням прав особи та підставою для відшкодування моральної шкоди, що доказів на підтвердження завдання позивачці душевних страждань з боку відповідачів матеріали справи не містять; що встановлення факту порушення само по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди, судова колегія відхиляє, оскільки законом передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями та рішеннями державного органу, та з урахуванням обставин справи вбачається завдання позивачці моральної шкоди у зв`язку з перенесеними нею душевними стражданнями.

Разом з тим, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)).

Суд, зазначаючи порядок стягнення шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку не врахував, що належним відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення суду (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо визначення порядку стягнення моральної шкоди шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 757/63732/18, провадження № 61-5770св20.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення порядку стягнення моральної шкоди, виклавши резолютивну частину рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди».

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України в частині оскарження додаткового рішення суду колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати .

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції представляли адвокати Вільчинський А.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 07/04 від 07 квітня 2020 року та ордеру від 19 листопада 2020 року (а. с. 68, 98) та ОСОБА_5 на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 08 квітня 2020 року та ордеру від 06 липня 2020 року (а. с. 104, 105).

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у якому вона вказала, що сума судових витрат, які вона понесла і очікує понести у зв`язку з розглядом справи 32 500,00 грн, та документи, які підтверджують понесені витрати, будуть надані суду протягом 5 днів після ухвалення рішення суду (а. с. 15-17).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду, а саме 25 січня 2021 року (перший робочий день), до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та докази щодо розміру понесених нею витрат.

Разом із заявою ОСОБА_1 надано детальний опис наданих адвокатами послуг, з якого вбачається, що адвокатом Вільчинським А.В. надано наступні послуги: усна юридична консультація щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями органу державної влади з вивченням документів, наданих ОСОБА_1 , протягом 2 годин вартістю 2000,00 грн, розробка правової позиції захисту прав ОСОБА_1 в Дзержинському районному суді м. Харкова, що порушені у зв`язку із вчиненням протиправних, незаконних дій, рішень органу державної влади вартістю 3000,00 грн; підготовка (складання) позовної заяви протягом 7 годин вартістю 7000,00 грн; підготовка (складання) та подання відповіді на відзив у справі протягом 4 годин вартістю 4000,00 грн, участь у судових засіданнях у Дзержинському районному суді м. Харкова 1 засідання вартістю 1500,00 грн; підготовка (складання) та подання заяви про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу протягом 2 годин вартістю 2000,00 грн, а загалом вартістю 19 500,00 грн.

Адвокатом Стороженко Д.І. надано наступні послуги: аналіз правозастосовчої практики, а тому числі, практики ЄСПЛ в подібних ситуаціях, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями органу державної влади протягом 1 години вартістю 5000,00 грн; підготовка (складання) попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи вартістю 500,00 грн, підготовка (складання) та подання заяви про виклик свідків протягом 1 години вартістю 1000,00 грн, підготовка (складання) та подання клопотання про відкладення розгляду справи вартістю 500,00 грн, участь у двох судових засіданнях вартістю 2500,00 грн, а всього 9500,00 грн (а. с. 94-97).

Відповідна інформація викладена також в актах прийому-передачі наданих послуг від 22 січня 2021 року та 19 січня 2021 року (а. с. 101, 108).

Додатком до договору про надання правової допомоги № 07/04 від 07 квітня 2020 року з адвокатом Вільчинським А.В. та додатком до договору про надання правової допомоги №1 від 08 квітня 2020 року з адвокатом Стороженко Д.І. сторони погодили, що за надання юридичних послуг, правової допомоги за договором обчислення, порядок сплати гонорару (винагороди) здійснюється як у фіксованому розмірі, так і у вигляді погодинної оплати. Погодинна оплата за надання юридичних послуг, правової допомоги за договором здійснюється наступним чином: фактична кількість часу (кількість годин), витрачена виконавцем при наданні послуг замовнику, помножена на вартість години, при цьому, за цим договором вартість 1 години послуг, наданих виконавцем складає 1000,00 грн. Фіксована сума гонорару застосовується в залежності від конкретної послуги, що встановлюється виконавцем, коли не застосовується погодинний спосіб оплати. Таким чином, сторони погодили виплату гонорару (фіксований розмір та погодинна оплата) за надання адвокатом юридичних послуг, правової допомоги, вказаної у договорі, у розмірі 19 500,00 грн за договором з ОСОБА_4 та 9500,00 грн зі ОСОБА_5 . Виплата гонорару авансом здійснюється в розмірі 12 000,00 грн за договором з ОСОБА_4 та 5500,00 грн зі ОСОБА_5 . Остаточний розрахунок за договором щодо виплати суми, що залишилась несплаченою за договором, вчиняється у день підписання акту приймання-передачі усіх наданих послуг за договором (а. с. 99, 106).

Оплата ОСОБА_1 послуг з надання правничої допомоги підтверджується копіями прибуткових касових ордерів від 07 квітня 2020 року на суму 12 000,00 грн, від 22 січня 2021 року на суму 7500,00 грн, квитанцій до прибуткових касових ордерів від 08 квітня 2020 року на суму 5500,00 грн, від 19 січня 2021 року на суму 4000,00 грн (а. с. 100, 102, 107, 109).

Надання позивачці адвокатами Вільчинським А.В. та ОСОБА_5 правничої допомоги підтверджується матеріалами справи.

Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача не надходило.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що оплата витрат на правничу допомогу здійснена позивачкою вже після ухвалення рішення суду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Твердження Державної казначейської служби України щодо неповідомлення його про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо розумності розміру судових витрат, є безпідставними, оскільки це питання вирішено судом без повідомлення учасників справи, що відповідає приписам частини 4 статті 270 ЦПК України, яка передбачає, що суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання у разі необхідності.

Відповідачу направлено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу разом з позовною заявою, однак він не скористався своїм правом щодо надання клопотання про зменшення розміру судових витрат та заперечень проти їх обґрунтованості.

В апеляційній скарзі відповідач також не виклав жодних доводів щодо неспівмірності чи завищеного розміру судових витрат.

Проте, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за надання правничої допомоги суд першої інстанції не врахував, що вимоги позивачки задоволені частково, а тому у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України у цьому випадку судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди задоволена частково, на суму 3000,00 грн, що складає 6% від заявлених вимог, то пропорційно до розміру задоволених вимог підлягають відшкодуванню і витрати на правничу допомогу в розмірі 1770,00 грн (29 500,00 грн*6%).

При цьому, враховуючи, що рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Водночас, у додатковому рішенні суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку щодо визначення порядку стягнення судових витрат - шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в частині оскарження додаткового рішення суду задовольнити частково, додаткове рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру та порядку стягнення судових витрат, виклавши резолютивну частину додаткового рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1770,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

Оскільки апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково, та судові рішення суду першої інстанції змінено лише в частині порядку стягнення коштів та розподілу судових витрат, то підстав для перерозподілу судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнутих на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу з 29 000,00 грн до 1770,00 грн, виклавши резолютивну частину рішення та додаткового рішення в наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1770,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.