Справа № 363/2570/20 Головуючий в суді І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22ц-824/7289/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

18 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідачаМельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із цим позовом, який мотивував тим, що ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви від 27 вересня 2011 року отримав кредит у розмірі 2000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, станом на 31 травня 2020 року за ним рахується заборгованість у розмірі 28 614, 15 грн., які банк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 508 грн. 44 коп. та судовий збір в розмірі 1433 грн. 09 коп., у задоволенні інших позовних вимог банку відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами та неустойкою скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та неустойкою, оскільки між сторонами були узгоджені усі істотні умови кредитного договору, зокрема і розмір відсотків за користування кредитом, на підтвердження чого позичальником було підписано довідку про умови кредитування, і відмова в задоволенні цих позовних вимог суперечить положенням ст. 1048 ЦК України та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, підписавши анкету-заяву, користувався кредитними коштами, однак не виконав своїх зобов`язань щодо повернення цих коштів у належні строки, заборгованість не погашено, однак позивач не надав доказів щодо узгодження між сторонами відсоткової ставки за користування кредитом та штрафних санкцій, а надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, тому суд вважав необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь банку лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 508 грн. 44 коп.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви № б/н від 27 вересня 2011 року оформив кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.39).

Проте, позивач вважає, що відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 31 травня 2020 року має заборгованість у розмірі - 28 614, 15 грн., яка складається з: 19 508, 44 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7 266, 94 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 338, 77 грн. - штраф (процентна складова).

З матеріалів справи також вбачається, що разом з анкетою-заявою відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.40).

Так, згідно з цією довідкою базова ставка за користування кредитом становить 2,5 % у місяць, а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів.

Тобто при отриманні кредитної карти відповідач погодився із встановленими банком умовами кредитування, підписавши вказану довідку.

Разом з тим, з наданих позивачем фотокопій витягу з Умов і Правил надання банківських послуг вбачається, що вони не містять підпису відповідача.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, ідентифікувався у банку, ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, та підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Універсальна», в якій визначено умови кредитного договору, зокрема відсоткову ставку за кредитом, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості та комісійні, і штрафи.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було повною мірою досліджено обставин справи та письмових доказів, не враховано, що оскільки позичальник погодився з умовами кредитного договору, визначених у довідці про умови кредитування від 27 вересня 2011 року, в якій зокрема визначено розмір неустойки, тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів.

З огляду на це, оскільки відповідно до підписаної позичальником довідки про умови кредитування передбачено сплату штрафу у розмірі 500, 00 грн. (фіксована частина) та 5 % від розміру заборгованості, та оскільки місцевий суд стягнув з відповідача 19 508, 44 грн. боргу за кредитним договором, то з відповідача також підлягає стягненню 500, 00 грн. штрафу (фіксована частина) та 975, 42 грн. штрафу (процентна складова).

Разом з тим, доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, оскільки позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодними умовами кредитного договору між сторонами не було узгоджено міри відповідальності у вигляді нарахування прострочених відсотків, при цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, у відповідача відсутня заборгованість за відсотками по кредитному договору, які були узгоджені сторонами, через що доводи в цій частині є безпідставними, а висновки суду першої інстанції про відмову у цій частині позовних вимог є обґрунтованими.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржено сторонами, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) 500 грн. 00 коп. штрафу (фіксована частина) та 975 грн. 42 коп. штрафу (процентна складова), а всього - 1475 (одна тисяча чотириста сімдесят п`ять) грн. 42 коп.

У задоволенні решти цих позовних вимог - відмовити.

У іншій нескасованій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: