Справа № 683/920/21
24 червня 2021 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючої-судді Сагайдак І.М.
секретаря Повзун С.В.
з участю: представника позивача Шевчука В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №683/920/21, 2/683/711/2021 за позовом Приватного підприємства «Строй-сервіс-999» до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих перевитратою пального,
У квітні 2021 року Приватне підприємство «Строй-сервіс-999» (далі - ПП «Строй-сервіс-999») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих перевитратою пального.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ПП «Строй-сервіс-999» вказує, що з 24 вересня 2020 року ОСОБА_2 працював на підприємстві водієм автотранспортних засобів. В день прийняття на роботу з ОСОБА_2 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність за ввірені йому на час застосування у процесі виробництва та перевезення матеріальні цінності. 25 вересня 2020 року за відповідачем був закріплений вантажний автомобіль RENAULT MAGNIUM, номерний знак НОМЕР_1 , а також причіп-самоскид РР, номерний знак НОМЕР_2 , які на момент передачі їх ОСОБА_2 перебували у технічно справному стані. При перевезенні будівельних матеріалів згідно подорожніх листів фактичний пробіг автомобіля, який був переданий ОСОБА_2 , склав 1860 км, при цьому ним фактично було витрачено 1039 л пального.
Оскільки відповідно до Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністра транспорту і зв`язку України №43 від 10 лютого 1998 року, нормова витрата палива повинна була складати 859 л пального на 1860 км, тому ОСОБА_2 заподіяв підприємству 3132 грн. збитків.
За таких обставин ПП «Строй-сервіс-999» на підставі п.6 ст.134 КЗпП України просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3132 грн. збитків, завданих перевитратою пального.
Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2021 року постановлено розглянути справу в порядку заочного провадження.
В судовому засіданні представник позивача ПП «Строй-сервіс-999» - Шевчук В.І. позов підтримав, просить його задовольнити. Пояснив, що ОСОБА_2 працював водієм на вантажному автомобілі RENAULT MAGNIUM, номерний знак НОМЕР_1 , з причіпом-самоскидом РР, номерний знак НОМЕР_2 , та заправлявся дизельним пальним. Під час роботи він не оспорював норми витрат пального та не скаржився на технічний стан автомобіля. За період з 02 листопада 2020 року по 19 листопада 2020 року він допустив перевитрату пального в розмірі 180 л, вартість якого станом на 23 червня 2021 року становить 4302 грн. Вказує, що ОСОБА_2 в середньому повинен був витрачати 40 л пального на 100 км. При визначені цих норм до уваги брався аналогічний автомобіль з такими ж показниками, яким користувався ОСОБА_2 , оскільки у Нормах витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністра транспорту і зв`язку України №43 від 10 лютого 1998 року, такого автомобіля,
як у ОСОБА_2 не було. Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку не відшкодував завдані збитки та з 17 грудня 2020 року звільнений з роботи, тому просить стягнути з нього на користь ПП «Строй-сервіс-999» 4302 грн. збитків, завданих перевитратою пального.
Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав.
Заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі наказу №192 від 24 вересня 2020 року ОСОБА_2 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів з 25 вересня 2020 року з окладом у розмірі 5000 грн.
У той же день ПП «Строй-сервіс-999» уклало з ОСОБА_2 договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого останній під час виконання роботи водія автотранспортних засобів, яка безпосередньо пов`язана із збереженням та перевезенням, застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, зобов`язався нести повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.
На підставі наказу ПП «Строй-сервіс-999» №25 від 25 вересня 2020 року за водієм автотранспортних засобів ОСОБА_2 було закріплено вантажний автомобіль RENAULT MAGNIUM, номерний знак НОМЕР_1 , а також причіп-самоскид РР, номерний знак НОМЕР_2 , які того ж дня на підставі актів прийняття-передачі машини №7 та №8 були передані ОСОБА_2 .
Згідно акту від 25 листопада 2020 року, підписаного комісією у складі: директора ПП «Строй-сервіс-999» ОСОБА_5., головного енергетика ОСОБА_3 та механіка ОСОБА_4 , водій ОСОБА_2 при експлуатації автомобіля RENAULT MAGNIUM, номерний знак НОМЕР_1 , у період з 02 листопада 2020 року по 19 листопада 2020 року допустив перевитрату пального в розмірі 180 л на загальну суму 3132 грн. При цьому, у акті зазначено, що пробіг автомобіля за цей період склав 1860 км, фактична витрата пального склала 1039 л, нормована витрата пального - 859 л.
Наказом від 17 грудня 2020 року №230 ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Із положень ст.132 КЗпП України слідує, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України.
За замістом цієї норми відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли:
- між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1);
- майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (п.2);
- відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків (п.6).
Відповідно до загальних положень Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.
За змістом пп. «в» п. 14 Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 5 серпня 1983 року № 759 «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів», яка є чинною, за перевитрату палива понад затверджених норм з вини працівників автомобільного транспорту з них утримується 100 відсотків вартості перевитраченого автомобільного палива.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі пункту 6 статті 134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті.
Як передбачено ч.1 ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.
Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
За змістом указаних норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.
При цьому тягар доказування підстав покладення на працівника відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків, несе власник або уповноважений ним орган.
Згідно з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43, встановлено витрати дизельного палива - від 0,55 л до 1,3 л на 100 тонно-кілометрів.
Крім того, у наказі Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року встановлено також такі види норм витрат палива: базову лінійну норму автомобіля на 100 км; норму на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля
з вантажем) на 100 тонно-кілометрів; норму на одну тону спорядженої маси; норму на їзду з вантажем; базову норму на роботу автономного обігрівача - на одну годину його роботи. Також встановлено тимчасові норми витрат палива і мастильних матеріалів з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено коефіцієнти коригування у таких випадках: робота у нічний час, у гірській місцевості та на маршрутах з особливим рельєфом, експлуатація автотранспорту на маршрутах з горбистим рельєфом, робота в міських умовах, робота у холодну пору.
В судовому засіданні представник позивача Шевчук В.І. стверджував, що ПП «Строй-сервіс-999» встановило норму витрат дизельного палива на автомобіль, який було передано ОСОБА_2 , у розмірі 0,40 л на 100 тонно-кілометрів. При цьому, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, позивач суду не надав, що позбавляє можливості перевірити чи врахував позивач при визначені норми витрати дизельного пального коригуючи коефіцієнти, а також додаткові витрати пального при роботі автомобільного транспорту у холодну пору року, при роботі у міських умовах, тощо, оскільки ті норми, на які посилався представник позивача, окрім того, що не підтверджені будь-якими доказами, є, на думку суду, значно заниженими порівняно із нормами витрат дизельного пального при виконанні перевезень, визначеними Міністерством транспорту України.
Також, у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 був ознайомлений про норми витрат дизельного палива на автомобіль у вищезазначеному розмірі, на які посилався представник позивача, а також про наявність перевитрати пального та її розмір.
Крім того, із наданих позивачем подорожніх листів вбачається, що за період з 02 листопада 2020 року по 19 листопада 2020 року ОСОБА_2 експлуатував причіп із номерним знаком НОМЕР_3 , тоді як згідно наказу №25 від 25 вересня 2020 року та акту прийняття-передачі №7 від 25 вересня 2020 року йому передавався зовсім інший причіп, а саме, причіп - самоскид РР, номерний знак НОМЕР_2 . При цьому, матеріали справи не містять жодних відомостей про причіп із номерним знаком НОМЕР_3 , про його технічний стан та технічні характеристики, а також чи була врахована ця обставина при визначенні норм витраченого ОСОБА_2 палива.
Також, зі змісту подорожніх листів, наданих позивачем, вбачається, що відповідач працював як в міських умовах, так і за межами міста, при цьому, у листах відсутні будь-які відомості про розрахунки перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, хоча у листах є відповідний розділ «Результати роботи автомобіля і причепів», у якому відсутні будь-які данні.
При цьому, надані суду копії подорожніх листів вантажного автомобіля складені у формі, затвердженій наказом Міністерства транспорту України «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля» від 29 грудня 1995 року № 488/346, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства інфраструктури України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 грудня 2013 року № 1005/1454.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Позивачем не надано доказів про те, що ОСОБА_2 допущено перевитрату пального.
Наданий позивачем акт про перевитрату пального від 25 листопада 2020 року, а також надана представником позивача у судовому засіданні «Аналітична відомість подорожніх листів, одержаних на автомобіль НОМЕР_1 за період з 02.11.2020 по 19.11.2020, не є належними доказами на підтвердження факту перевитрати пального.
Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не надав достатніх та достовірних доказів, які б беззаперечно свідчили про протиправність дій працівника, його вину у заподіянні збитків, зокрема не довів наявності перевитрати пального, причини перевитрати палива під час здійснення ОСОБА_2 транспортних перевезень (самовільне відхилення відповідача від маршрутів, несправність відповідної системи транспортного засобу, крадіжка палива тощо), тому вина відповідача у заподіянні шкоди у розмірі 3132 грн. належним чином не підтверджена та не встановлена.
З огляду на викладене, ОСОБА_2 не може нести повну матеріальну відповідальність за
завдану шкоду на підставі п.6 ст.134 КЗпП України, а тому в задоволенні позову ПП «Строй-сервіс-999» слід відмовити.
Також, судом звертається увага представника позивача на те, що розгляд справ в порядку цивільного судочинства здійснюється судом лише у межах заявлених позовних вимог. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 3132 грн. збитків, завданих перевитратою пального. У визначеному законом порядку позивач не подавав до суду заяви про збільшення позовних вимог, а тому вимоги представника позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 4302 грн., які визначено станом на 23 червня 2021 року, до уваги не беруться, оскільки виходять за межі заявлених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 280-282 ЦПК України, суд
В задоволенні позову Приватного підприємства «Строй-сервіс-999» до ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих перевитратою пального, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Повне рішення складено 29 червня 2021 року.
Суддя: