Справа № 486/688/21
Провадження № 2/486/491/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Борисенко О.В. ,

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з 04 квітня 2017 року обіймала посаду заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення. У зв`язку із скороченням штату наказом №277-о від 05 червня 2020 року позивача було повідомлено про майбутнє вивільнення із займаної посади. Наказом №374-о від 25 серпня 2020 року трудовий договір з позивачем було припинено.

Посилаючись на те, що її не ознайомили із наказом №100/01-01 від 18 травня 2020 року, яким передбачалося скорочення посади, що новий штатний розпис був введений в дію з 01 вересня 2020 року, тобто після звільнення позивача з посади, що фактично кількість посад внаслідок оптимізації після її звільнення збільшилася на 0,75 штатних одиниць, а також на те, що 07 квітня 2021 року позивачу стало відомо про введення нової посади заступника директора з адміністративно-господарської роботи, функціональні обов`язки якої частково виконувалися раніше позивачем, позивач вважає, що її звільнення носило штучний і фіктивний характер та просила визнати незаконним наказ про звільнення, поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2020 року по день поновлення на роботі.

Окрім цього позивач просила поновити пропущений строк позовної давності для звернення до суду, посилаючись на те, що дізналася про порушення своїх прав лише 07 квітня 2021 року, а також у зв`язку із оголошенням карантину на підставі п.5 ч.1 Закону України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на зебезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби» щодо продовження процесуальних строків на період дії карантину.

Ухвалою від 07 травня 2021 року провадження у справі було відкрито.

27 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач не визнає позовні вимоги, посилаючись на те, що звільнення було проведено із дотриманням норм чинного законодавства, позивач була попереджена за два місяці, ознайомлена із наказом про майбутнє вивільнення, їй тричі були запропоновані вакантні посади 22 червня 2020 року, 01 липня 2020 року та 22 липня 2020 року. Позивач ознайомилася з усіма переліками вакантних посад, проте не скористалася правом вибору, а тому по закінченню строку попередження про вивільнення, трудовий договір з ОСОБА_1 був припинений. Також зазначено, що новий штатний розпис був введений в дію після вивільнення усіх працівників, що підлягали скороченню, з метою уникнення порушень бухгалтерського обліку та розпорядження коштами. Щодо претендування позивача на посаду заступника директора з адміністративно-господарських та правових питань, відповідач зазначив, що кваліфікаційні вимоги до цієї посади включають наявність юридичної, технічної або інженеро-економічної освіти, тому позивач не відповідає вимогам до даної посади і не могла її зайняти.

Одночасно із відзивом на позовну заяву відповідачем подано клопотання про застосування строку позовної давності, який є скороченим для трудових спорів, та відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснила, що не погоджується із викладеним у відзиві, оскільки надала диплом щодо освіти з адміністрування та управління. З 2018 року заклади охорони здоров`я переведені до комунальних закладів і кількість заступників може бути встановлена відповідно до фінансування. У неї є висновок ВКК, що вона не може працювати у нічні години, тому вона відмовилась від посади лікаря гінеколога. Насправді оптимізації відповідач не провів і не скоротив чисельність штату, оскільки кількісний склад працівників не зменшився. Із сайту дізналась, що створена посада заступника головного лікаря (директора) з адміністративно-господарчої роботи, на яку вона могла би претендувати на цю посаду, оскільки має відповідну освіту, оскільки вона має переважне право на отримання цієї посади протягом року після звільнення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала повністю, пояснила, що предметом спору є оскарження наказу, але позивачем не доведено, що наказ є протиправним. Позивач не заперечувала проти припинення трудового договору раніше, новий штатний розпису введений в дію з 01 вересня 2020 року. Простить також застосувати строки позовної давності.

Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 04 квітня 2017 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення міста Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», що підтверджується записами у трудовій книжці /а.с.17/. Рішенням Южноукраїнської міської ради від 19 грудня 2019 року комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» реорганізовано шляхом перетворення в юридичну особу комунальне підприємство «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» /а.с.18/.

Наказом КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» №101/01-01 від 18 травня 2021 року зі штатного розпису виведена посада заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення міста.

Наказом КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» №277-о від 05 червня 2020 року ОСОБА_1 попереджена про майбутнє вивільнення із займаної посади, з наказом ознайомлена 22 червня 2020 року, наказ містить перелік вакантних посад станом на 05 червня 2020 року, з яким ОСОБА_1 ознайомилася особисто, проте своєї згоди на переведення або відмови від переведення не надала /а.с.47-48/.

01 липня 2020 року ОСОБА_1 письмово повторно був запропонований перелік наявних на підприємстві вакантних посад, з яким вона ознайомилася у той же день, згоди на переведення або відмови не надала /а.с.49/.

22 липня 2020 року ОСОБА_1 письмово втретє був запропонований перелік наявних на підприємстві вакантних посад із проханням надати згоду або відмову для вирішення питання про подальше звільнення або залишення на роботі. З даним переліком ОСОБА_1 ознайомилася у той же день, а 03.08.2020 року надала відмову від переведення на посаду лікаря-гінеколога через істотні зміни умов праці, стосовно інших запропонованих посад свою позицію не висловила /а.с.50/

Наказом №374-о від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення міста на підставі п.1 ст.40 КЗпП України скорочення штату працівників /а.с.21/.

Сторонами не заперечувалося що позивач не є членом профспілкового комітету, а тому згода на її звільнення не потребувалася.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та постановою Верховного Суду №755/14564/18 від 28.04.2021 року встановлено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Верховний Суд у постанові №201/10946/16-ц від 11.03.2021 року звернув увагу на те, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України (частина третя статті 64, частина друга статті 65 ГК України), а тому суд не обговорює правильність скорочення посади, яку займав позивач.

Як вбачається із п.4.8. Статуту Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює граничну чисельність працівників, затверджує штатний розпис та погоджує в установленому законодавством порядку /а.с.41/.

Із наданих суду документів вбачається, що 01 вересня 2020 року був затверджений та введений в дію штатний розпис на 2020 рік, згідно якого передбачена лише одна посада заступника директора з економічних питань /а.с.55/. Посадова інструкція для заступника директора з адміністративно-господарських та правових питань була розроблена і затверджена 01 квітня 2021 року /а.с.64/, і посада була введена лише у 2021 році, що вбачається із змін до штатного розпису /а.с.25/.

Згідно з частинами другою та третьою статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року, та у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що штатний розпис на 2020 рік змінений 01.09.2020 року після вивільнення усіх попереджених працівників. Станом на день розгляду справи у штатному розписі Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» відсутня посада, на якій ОСОБА_1 просить її поновити.

Дослідивши усі надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що роботодавець належним чином та у встановлені строки виконав свої обов`язки, передбачені КЗпП України щодо попередження про вивільнення та запропонування наявних вакантних посад. Посилання позивача на те, що вона відмовилася лише від одної запропонованої посади за станом здоров`я та чекала призначення на іншу за рішенням роботодавця, суд вважає необґрунтованими, оскільки право та обов`язок вибору посади для переведення, виходячи зі змісту статті 49-2 КЗпП України, належить саме працівнику.

Стосовно строку звернення до суду та заяв сторін про поновлення строку та відповідно про відмову у позові з підстав пропущення строку суд вважає необхідним зазначити наступне.

У статті 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Верховний Суд у постанові №601/1513/18 від 22.05.2019 року зазначив, що поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо цей строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судом встановлено, що позивачка звернулася із позовом 29 квітня 2021 року, тобто через вісім місяців після звільнення. В обґрунтування причин поважності пропуску строку позивач зазначає карантин та посилається на п.5 ч.1 Закону України від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби» щодо продовження процесуальних строків на період дії карантину. Разом з тим суд не погоджується із таким посиланням, оскільки у даній справі застосовуються спеціальні строки звернення до суду, передбачені КЗпП України, тоді як позивач посилається на норми Цивільного кодексу України. Також суд не вважає поважною причиною для поновлення строку те, що позивач дізналася про введення нової посади за колишнім місцем роботи у квітні 2021 року, тобто через вісім місяців після звільнення, і зауважує, що повторна зміна штатного розпису і введення нової посади через такий тривалий термін після звільнення працівника не може бути підставою для поновлення на роботі.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про поновлення на роботі не підлягає задоволенню. Як похідна від неї не підлягає задоволенню також вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави за вимоги майнового та немайнового характеру відповідно у розмірі 966,40 грн. та 840,80 грн., а всього 1807,20 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Повне рішення буде складено протягом п`яти днів.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Караганда, Казахстан, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повне найменування відповідача: комунальне підприємство «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», , вул. Миру, 3, м.Южноукраїнськ, Миколаївської області, 55001.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова

______________

Повне рішення складено 29 червня 2021 року