КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/1089/2021 Доповідач Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Колективного малого підприємства «Телець-Альфа» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до КМП «Телець-Альфа» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги.

В обґрунтування позову позивач зазачав, що з 02.01.2013 року згідно наказу №11-к від 02.01.2013 року ОСОБА_2 працював на посаді менеджера-логіста по міжнародним перевезенням в КМП «Телець-Альфа» за трудовим договором повний робочий день з щомісячним окладом у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

31.01.2019 року позивач був звільнений з роботи на підставі наказу № 7 за ст. 38 КЗпП України, про що в цей же день зроблений відповідний запис в його трудовій книжці. При цьому вказував, що у день звільнення отримав лише трудову книжку, проте розрахунок з ним проведений не був.

Зазначав, що за весь період роботи жодного разу не отримував заробітної плати, жодного разу не був у відпустці. В день звільнення КМП «Телець-Альфа» не сплатило йому всіх коштів.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов та стягнути з КМП «Телець-Альфа» на його користь: 148 218,00 грн. невиплаченої заробітної плати; 14 238,72 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки; 12 519,00 грн. вихідної допомоги; 5 000,00 грн. за отримання платної правової допомоги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року у задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Київського апеляційного суд від 25 листопада 2020 року дану справу призначено в порядку письмового провадження у відповідності до ч.1 ст. 369 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суд від 11 січня 2021 року дану справу призначено у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи.

В поданому відзиві відповідач просив апеляційну скаргу відхилити, а судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 11 лютого 2021 року були присутніми позивач, його представник та представник відповідача, надали пояснення щодо обставин справи. Позивач та його представник подану апеляційну скаргу підтримали з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду обґрунтованим.

В судове засідання 10.06.2021 р. учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача та його представника надійшли клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в іншому провадженні. Разом з тим, доказів щодо поважності причини неявки в судове засідання адвоката суду не надано, тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 з 02.01.2013 року згідно наказу № 11-к від 02.01.2013 року працював на посаді менеджера-логіста по міжнародним перевезенням в КМП «Телець-Альфа».

Наказом відповідача № 7 від 31.01.2019 року позивач був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що в цей же день зроблений відповідний запис в його трудовій книжці (а.с. 7-16).

Судом встановлено і також не заперечується сторонами, що удень звільнення ОСОБА_2 отримав трудову книжку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необгрунтлованості.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

Статтею2 Закону України «Про оплату праці», визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.001.2004 року № 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст. 83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

З аналізу положень ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. ст. 47, 83 КЗпП України слідує, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що працював у КМП «Телець-Альфа» за трудовим договором повний робочий день з окладом у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за один місяць, і за весь період роботи отримав заробітну плату у розмірі 23 040,58 грн., а невиплачена частина складає 148 218,00 грн., за час роботи у Товаристві відпустку не отримував, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні не одержував (а.с. 5-6).

На підтвердження своїх вимог ї ОСОБА_2 надано копії банківських виписок Приватбанк, індивідуальні відомості про застраховану особу (а.с. 21-22, 23-27).

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 даної норми права передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 (а.с.23-27) та відомостей на виплату готівки за період з серпня 2916 р. по січень 2019р., вбачається, що позивачу не було виплачено заробітну плату за період з 01січня 2015 р. по 01.05.2015р. в розмірі мінімальної зарплати, встановленої в сумі 1378 грн., що становить 5512 грн. (1378х4=5512). Окрім того, ОСОБА_2 не одержував зарплату за квітень і травень 2016 р., що з урахуванням встановленої в той період мінімальної зарплати складає 2 828 грн. ( 1378+1450=2828). Таким чином, загальна сума заборгованості по заробітній платі позивача становить 8340 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Як видно з доводів позивача, за час роботи у Товаристві він не використовував чергові відпустки й при звільненні з роботи компенсацію за невикористану відпустку не отримував.

Вказані твердження стороною відповідача спростовано не було, та у відповідності до вимог статтей 76-78 ЦПК України не надано доказів, на спростування відомостей, зазначених позивачем, та не надано доказів того, що заначені відомоості в позовній заяві - є недостовірними.

За таких обставин, розрахунок компенсації за невикористану відпустку, приведений позивачем, сумнівів не викликає, й колегія суддів погоджується з ним.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача компенсація за невикористану відпустку за період роботи позивача в Колективному малому підприємстві «Телець-Альфа» в сумі 14 238 грн.72 коп,

З огляду на викладене, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки необхідно скасувати та постановити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 8340 грн. та компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 14 238 грн. 72 коп., які визначені без врахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Що стосується позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Як видно з тудової книжки позивача, він був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

В справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивач був звільнений за власним бажанням внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, колективного чи трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Звільнення без посилання на ч.3 ст. 38 КЗпП України не тягне виникнення у позивача право на вихідну допомогу, не відповідає його бажанню і не є звільненям за власним бажанням у розумінні ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд першої інстанції правильно відмовив в їх задоволенні. Підстави для скасування судового рішення в цій частині по справі відсутні.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Зі справи вбачається, що між адвокатом Висторобець В.О. та позивачем було укладено договір-угода №01/06/19-1 від 01 червня 2019 року про надання професійної правничої допомоги, згідно з яким вартість надання послуг за цим договором складає 5 000 грн.(а.с.28).

Адвокатом при подачі позову було надано попередній розрахнок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, за надання правничої допомоги у даній справі встановлено фіксований розмір оплати, який складає 5 000 грн.(а.с.32).

В справі відсутні докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті позивачем, суду не надано акту-примання передачі наданих позивачу правничих послуг із зазначенням часу, що був фактично затрачений адвокатом, розрахункових документів про оплату наданих послуг та їх розмір.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. за її недоведеністю.

Посилання сторони відповідача про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності щодо стягнення заробітної плати, оскільки позивач вправі був звернутися до суду в період з 30 липня 2016 року по 31 січня 2019 року, не заслуговують на увагу.

За правилом ч.ч.1,2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 06 грудня 2017 року, виходячи із змісту ч.2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про опалату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395цс16.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати в сумі 148218 грн. та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 14 238 грн. 72 коп. скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Стягнути з Колективного малого підприємства «Телець-Альфа» () на користь ОСОБА_2 заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 8340 грн. та компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 14 238 грн. 72 коп., які визначені без врахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Колективного малого підприємства «Телець-Альфа» () на користь держави 908 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: