Провадження № 2/522/2725/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Семешиної Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м.Одеси 15.08.2016 року надійшов позов ОСОБА_4 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації.

Згідно обґрунтування позову, апеляційним судом Одеської області було розглянуто цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та в інтересах ОСОБА_4 до Управління житлово-комунального господарства, ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_4 згідно з рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 07 квітня 1989 року за №170 надана жила квартира АДРЕСА_2 , для тимчасового проживання до отримання житла у порядку черговості. Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м.Одеси від 06.10.1989 року №10 було задоволено прохання мешканців квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_7 та кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_4 , надано дозвіл на тимчасове проживання до підходу черги на отримання жилого приміщення, з пропискою по минулому місцю проживання, з оплатою за жилу площу та комунальні послуги.

Вказував, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року по справі №22-ц/785/1053/13 визнано недійсним свідоцтво про право власності на ОСОБА_5 , яке видане 14 квітня 1997 року за №7-11413 Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на квартиру АДРЕСА_5 . Вказував, що зазначене рішення суду було залишено без змін ухвалою ВССУ.

Проте, оскільки рішенням суду апеляційної інстанції було визнано недійсним тільки свідоцтво про право власності, а саме розпорядження УЖКГ Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200, на підставі якого було видано вказане свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_5 , не скасовано, позивач посилався на те, що воно стає перешкодою для здійснення права користування житловим приміщенням. А тому звернувся до суду з дійсним позовом із вимогами щодо визнання незаконним та скасування вищевказаного розпорядження.

Провадження у справі відкрито 19.08.2016 року (с. ОСОБА_8 ).

Протокольно 19.10.2016р. суд залучив до участі в якості співвідповідача ОСОБА_6 .

Приморським районним судом м.Одеси 28.11.2017 року було здійснено повторний авторозподіл справи та визначено головуючим суддею Кравчук Т.С. та ухвалою суду від 29.11.2017 року справу було прийнято до провадження судді.

17 травня 2018 року зазначена справа була повторно перерозподілена між суддями на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси від 17.05.2018року, головуючим суддею було визначено Бондаря В.Я.. Ухвалою суду від 22.05.2018 року справу було прийнято до провадження.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями померлого є його дружина ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2 ..

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як правонаступники померлого ОСОБА_4 12.06.2018 року подали до суду заяву, згідно якої позов уточнили (а.с.183-187, т.1), та просили :

- Визнати недійсним та скасувати повністю розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200 на приватизацію квартири АДРЕСА_6 ;

- Зобов`язати Департамент міського господарства Одеської міської ради укласти із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договір найму приміщення квартири АДРЕСА_6 , та внести відповідні відомості в матеріали справ щодо скасування розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200на приватизацію квартири АДРЕСА_6 , і укладання з ними ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору найму вказаної квартири.

Ухвалою суду від 05.10.2018 року (с. ОСОБА_9 ) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про залучення їх у справі в якості правонаступників померлого позивача та провадження у справі закрито (а.с.231-233, т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.05.2019р, ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 05.10.2018р. скасовано, а справу направлено до суду 1ї інстанції для продовження розгляду.

08.07.2019 року за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Нікітіної С.Й. та ухвалою суду від 09.07.2019 року була прийнята до провадження.

На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 29 серпня 2019 року №22/0/15-19 про звільнення ОСОБА_10 з посади судді Приморського районного суду м.Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_10 ОСОБА_11 здійснено перерозподіл справи.

Матеріали справи були розподіленні на суддю Домусчі Л.В..

Ухвалою суду від 24.10.2019 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в підготовчому засіданні на 25.11.2019 року.

У підготовче засідання призначене на 25.11.2019 року з`явилася представник відповідачів ОСОБА_12 , зазначила, що необхідно залучити правонаступника померлого позивача.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 20.01.2020 року, у зв`язку з тим, що позивач помер та з метою можливого залучення правонаступників, а також неявкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Листом від 26.11.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сповіщались про час та дату наступного судового засідання та останнім було запропоновано з`явитись до суду для вирішення питання з урахуванням їх думок про залучення їх в якості правонаступників позивача.

20.01.2020 року розгляд справи відкладено на 02.03.2020 року у зв`язку з неявкою сторін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28.02.2020р. надали суду заяву про відвід головуючої Домусчі Л.В..

Ухвалою суду від 02.03.2020 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід головуючої судді Домусчі Л.В. по зазначеній справі - повернуто заявникам.

Через неявку сторін 02.03.2020 року, 13.04.2020 року розгляд справи відкладався.

Ухвалою суду від 15.06.2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступників (позивача) ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Розгляд справи відкладено на 20.07.2020 року.

У підготовче засідання 20.07.2020 року з`явилися відповідач ОСОБА_6 та адвокат Димовчі Т.В., позов не визнали повністю, заявили клопотання про закриття провадження по справі.

У підготовче засідання з`явилася ОСОБА_1 , позов підтримала, заперечувала проти закриття провадження по справі.

У підготовче засідання з`явилася представник відповідачів ОСОБА_12 , позов визнала, розгляд клопотання про закриття провадження залишила на розсуд суду.

Протокольною ухвалою суду від 20.07.2020 року відмовлено у задоволенні клопотанні про закриття провадження у справі, розгляд справи відкладено на 05.10.2020 року.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_13 01.10.2020 року надала суду відзив на позов (а.с.25-52, т.3), в якому просила застосувати строки позовної давності стосовно позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації №96200 від 14.04.1997 року, у задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Посилалась на те, що з дня прийняття оскаржуваного розпорядження органу приватизації №96200 від 14.04.1997 року на день подання даного позову (15.08.2015 року) вже сплинуло 18 років, вказувала, що позивачу було відомо про наявність такого розпорядження майже відразу після його прийняття. Окрім того, ОСОБА_4 безпосередньо приймав участь у справі за позовом першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси, яка розглядалась Приморським районним судом м. Одеси в 2010 році, про що зазначено в самому рішенні суду від 13.04.2011 року. Отже, вважає, що ОСОБА_4 був обізнаний зі змістом оскаржуваного розпорядження ще в 2010 році, проте з відповідним позовом звернувся до суду поза межами строків давності. Також у відзиві посилалась на те, що ні ОСОБА_4 , ні його правонаступниками позивачами по справі не зазначено, яким саме чином оскаржуване розпорядження від 14.04.1997 року порушують їх права та інтереси, не надано доказів про це. Вважає, що оскаржуване розпорядження ніяким чином не порушує права позивачів. Окрім того, оскаржуване розпорядження було видано на підставі розпорядження Центральної районної адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів №360 від 26.12.1996 року, яке є чинним та ніким не оскаржувалось.

Позивачами 05.10.2020 року було подано до суду заяву (а.с.68-73, т.3), згідно надано додаткові пояснення та обґрунтування щодо позову.

У підготовче засідання призначене на 05.10.2020 року позивачі не з`явилися, ОСОБА_1 через канцелярію суду надала клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

У підготовче засідання з`явилися ОСОБА_6 та адвокат Димовчі Т.В., проти задоволення клопотання ОСОБА_1 не заперечували, зазначили, що ними подано відзив, в якому просили застосувати строки позовної давності. Проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечували.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.Жодних, не розглянутих клопотань, від сторін суду не заявлено.

Ухвалою суду від 05.10.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 09.12.2020 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 09.12.2020 року був відкладений на 25.03.2021 року.

У судовому засіданні 25.03.2021 року були присутні: позивачка ОСОБА_1 та представник позивача адв. ОСОБА_14 , які позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на незаконність приватизації квартири та наявність підстав для скасування розпорядження. Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність та яка позов підтримала. Також була присутні відповідач ОСОБА_6 разом із представником ОСОБА_13 , які позовні вимоги не визнали та просили відмовити, просили застосувати строки позовної давності. Також зазначила що ОСОБА_4 не перебував на квартирному обліку. Та що квартирою АДРЕСА_3 на 2 поверсі повністю користується ОСОБА_1 та нікого туди не впускає., хоча відповідачка платить за неї. Та проживає в квартирі що розміщена на 1 поверсі.

По справі було оголошено перерву до 10.06.2021 року.

У судовому засіданні 10.06.2021 року були присутні: позивачка ОСОБА_1 та представник позивача адв. ОСОБА_14 , відповідачка разом із представником - ОСОБА_13 ..

Інші учасники процесу не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Суд, із урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, за згодою присутніх осіб, ухвалив розглядати справу за відсутності позивача ОСОБА_2 та представників Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла».

Присутні у судовому засіданні сторони підтримали свої пояснення та позиції, висловлені у минулому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступного.

Із матеріалів справи судом встановлено, що на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів Виконавчого комітету одеської міської ради № 577 від 19.10.1979 року, будинок АДРЕСА_7 був визнаний ветхим.(а.с.32-33 т.3), про що також зазначається в листі Приморської районної адміністрації ОМР від 25.04.2013р. (т.3 а.с.31) та не заперечується сторонами.

Згідно рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №698 від 20.12.1985 року «Про перезатвердження списків ветхих та аварійних будинків Центрального району» житловий будинок АДРЕСА_7 перебуває в списках застарілого житла.

Рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 170 від 07.04.1989 р. було надано для тимчасового проживання, до підходу черги на отримання жилого приміщення, з пропискою по минулому місцю проживання, але з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно з рішенням міськвиконкому №106 від 21.02.1987 р. частині сім`ї гр. ОСОБА_15 , який мешкає складом сім`ї 8 осіб в двох кімнатах площею 40,89 кв.м окремої квартири АДРЕСА_1 , визнаним ветхим рішенням райвиконкому № 577 від 19.10.1979 р. по АДРЕСА_7 , одну кімнату площею 14 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_4 того ж будинку.

Згідно рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №510 від 06.10.1989р. задоволено прохання мешканців квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_8 , було надано дозвіл на тимчасове проживання, до підходу черги на отримання житлового приміщення, з пропискою по попередньому місцю проживання з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно з рішенням міськвиконкому № 106 від 21.02.1987р. гр. ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 та гр. ОСОБА_7 , який мешкав у вказаній квартирі, - у квартирі АДРЕСА_4 .

Після смерті ОСОБА_7 , який помер у 1995 році, його дружина - ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 07.04.1997 року звернулася з заявою на ім`я керівника органу приватизації з проханням передати їй в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_5 представила в орган приватизації витяг з рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів №360 від 26.12.1996 року, відповідно до якого їй під підсобне приміщення передана квартира АДРЕСА_4 загальною площею 24,2 кв.м (а.с. 36 т.3). Однак таке рішення зазначеним виконавчим комітетом не приймалося, що підтверджується довідкою департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської справи від 17.04.2008 року. Фактично існувало розпорядження Центральної рай адміністрації виконкому міської ради народних депутатів №30 від 26.12.1996р. на підставі розпорядження до складу квартири АДРЕСА_3 , наймачем якої була ОСОБА_5 , була включена в якості підсобного приміщення заг. пл. 24.2 кв.м жилої квартири АДРЕСА_4 , яка раніше надана для проживання ОСОБА_4 вищезазначеним рішенням №170 від 07.04.1989р. Зазначене встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013р.

14 квітня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради народних депутатів було видане Свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , заг.пл..56,1 кв.м., за № 7-11413, на підставі розпорядження органу приватизації № 96200 від 14.04.1997 року (а.с.14, т.1). Власником спірної квартири вказана ОСОБА_5 (а.с.14 т.1).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 08.03.2012 року), правонаступником померлої є донька ОСОБА_6 ..

Також із матеріалів справи вбачається, що у травні 2008 року перший заступник прокурора Приморського району м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах ОСОБА_4 , пред`явив позов до Управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства Одеської міської ради), ОСОБА_5 про визнання приватизації недійсною (справа №2-3818/11).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року за розглядом справи №2-3818/11 було задоволено позов першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах ОСОБА_4 , пред`явлений до Управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства Одеської міської ради), ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_6 , та свідоцтво про право власності від 14.04.1997 року, що видане управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , заг.пл.56,1 кв.м., визнано недійсним (т.1, а.с.5-6).

Суд апеляційної інстанції за розглядом справи №2-3818/11 встановив НАСТУПНІ ОБСТАВИНИ:

-«..розпорядженням №360 від 26.12.1996 року жила квартира АДРЕСА_4 була фактично переведена з житлового фонду Одеської міської ради до нежилих приміщень в порушення вимог ч.2 ст.7 та ч.1 ст.8 ЖК України, які передбачають, що таке переведення відноситься до виключної компетенції виконавчого комітету Одеської обласної ради. Крім того, зазначеним розпорядженням, в порушенняст.47 Конституції України, ОСОБА_4 був позбавлений права на житло в квартирі АДРЕСА_4 , яка була передана йому для проживання вищезазначеним рішенням №170 від 07.04.1989 року»;

-«..лівий флігель будинку АДРЕСА_7 , в якому знаходиться квартира АДРЕСА_4 , внесений до списку аварійних будинків, які підлягають знесенню(т.1, а.с.29-31, т.2, а.с.36). В подальшому будівлі зазначеного будинку визнані ветхими, такими, що підлягають зносу, на підставі рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів №577 від 19.10.1979 року (т.1, а.с.32-33).На час приватизації квартира АДРЕСА_3 , яка знаходиться на 2 поверху фасадного флігелю будинку АДРЕСА_9 , та квартира АДРЕСА_4 , яка знаходиться в одноповерховому лівому флігелі цього ж будинку АДРЕСА_10 - знаходилися в аварійному стані. Крім вищезазначених рішень, це підтверджується висновком Одеського філіалу «УКРЖИЛПРОЕКТ» від 14 липня 1979 року, висновком науково-виробничого центру «Екострой», фото таблицями, листуванням з приводу аварійності квартири та відключення її в зв`язку з цим від газопостачання (т.1, а.с.107-111, 134, 180-181, 197)».

За встановленого, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру, яке видано управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_5 від 14 квітня 1997 року.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року було залишено без змін ухвалою ВССУ від 28.08.2013 року (т.1, а.с.8-10). Таким чином суд погоджується з тим, що права позивачів на житло, які є правонаступником ОСОБА_4 , порушені.

Крім того суду надано належним чином засвідчена копія розпорядження Центральної районної адміністрації виконкому ОМР №360 від 26.12.1996р. (а.с.54-63 т.3) з якого не вбачається п.8-а. щодо вирішення питання по ОСОБА_5 .

Також судом касаційної інстанції за розглядом справи №2-3818/11 в ухвалі від 28.08.2013 року встановлено наступне:

-«..сторонами не було спростовано доказів щодо надання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_8 та про обмін житлом між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .. Розгляд вказаних питань виконкомом підтверджується протоколами засідання житлової комісії виконкому Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від31 березня 1989 року та від 29 вересня 1989 року»;

- «..матеріали справи містять докази щодо відсутності в архіві рішення виконкому Центральної районної ради народних депутатівм. Одеси від 26 грудня 1996 року за № 360, згідно з випискою з якого приміщення АДРЕСА_8 , як підсобне, передане у користування ОСОБА_5 , як наймачу квартири АДРЕСА_1 »;

- «доказів того, що ОСОБА_4 втратив право користування квартирою по АДРЕСА_7 у зв`язку з отриманням іншого житлового приміщення матеріали цивільної справи не містять».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року по справі №22-ц/1053/13 Департаментом міського господарства Одеської міської ради 21.01.2014 року прийнято розпорядження №7 «Про визнання недійсним свідоцтва №7-11413 від 14.04.1997 року про право власності на житло».

Згідно листів виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.11.2014 року (т.1, а.с.196), адресованих ОСОБА_4 , копія вказаного розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 21.01.2014 року №7 направлялась гр.. ОСОБА_4 листом від 13.03.2014 року №436-Н/вих.. Також у листі зазначено про виконання у повному обсязі вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції від 05.03.2013 року.

Також листом від 08.12.2014 року (а.с.86, т.3) Юридичним департаментом Одеської міської ради роз`яснено гр. ОСОБА_4 право на звернення із заявою до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області для подальшого скасування реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 .

Листом від 19.06.2015 року Департамент міського господарства Одеської міської ради (а.с.148,т.1) повідомив ОСОБА_1 , що на підставі рішення суду від 05.03.2013, розпорядженням Департаменту міського господарства від 21.01.2014 року №7 визнано недійсним свідоцтво № 7-11413 від 14.04.1997 року про право власності на ім`я ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 .

Копія вказаного розпорядження Департаменту міського господарства від 21.01.2014 року №7 була надана ОСОБА_1 листом Департаменту від 23.06.2015 року (а.с.171-172).

За розглядом вказаної справи №2-3818/11 судами апеляційної та касаційної інстанції була встановлена неправомірність приватизації ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , заг.пл..56,1 кв.м., за № 7-11413, на підставі розпорядження органу приватизації № 96200 від 14.04.1997 року, яка була вчинена з порушення законодавства та конституційних прав ОСОБА_4 ..

Ця справа є фактичним продовженням процесу захисту прав позивачів як правонаступників ОСОБА_4 у межах іншої цивільної справи № 2-3818/11 за позовом першого заступника прокурора Приморського району м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, та в інтересах ОСОБА_4 до управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства) Одеської міської ради, ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яка була порушена 19.05.2008 р.. а отже і позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як правонаступників померлого ОСОБА_4 ..

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування з межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Суд погоджується з тим, що ОСОБА_4 був позбавлений права на житло в квартирі АДРЕСА_4 , яка була передана йому для проживання вищезазначеним рішенням №170 від 07.04.1989 року, у зв`язку з включенням до приватизації квартири ОСОБА_5 незаконно рішення виконкому Центральної районної адміністрації №360 від 26.12.1996р., яке не приймалось, та таким чином порушенням право позивачів як правонаступників, та позов в цій частині є обгрнутованим.

Проте відповідачкою було заявлено про застосування строку позовної давності.

Частиною 2 статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції І вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Водночас, згідно з ч.1 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За умовами ст.71 ЦК УРСР (1963 р.), яка була чинна на час винесення оскаржуваного розпорядження в 1997 році, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлено у три роки, аналогічна норма міститься у ст. 257 діючого ЦК України.

Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Аналогічні норми закріплені у статтях 256, 257, 267 та частині першій статті 261 чинного ЦК України, згідно з якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Відповідна позиція висловлена Верховним судом у постанові від 22 квітня 2021 року по справі № 201/1073/18.

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (ст.267 ЦК України).

Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

Суд погоджується з доводами представника відповідачки та вбачає, що ще в 2010 році ОСОБА_4 було відомо про існування відповідного розпорядження управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради №96200 від 14.04.1997 року та підставі якого у подальшому було видано вищевказане свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 14.04.1997 року на ім`я ОСОБА_5 ..

Також, листом від 16.01.2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради було повідомлено ОСОБА_4 обставини приватизації квартири АДРЕСА_3 (т.3, а.с.119).

Проте, з дійсним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду лише в серпні 2016 року, отже з пропуском строків позовної давності. При цьому, поважності причин пропуску таких строків не було повідомлено ні як ОСОБА_4 , ні його правонаступниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Відтак, суд погоджується з представником відповідача та вбачає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог із приводу визнання недійсним та скасування розпорядження управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради №96200 від 14.04.1997 року у зв`язку зі спливом строків позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску.

Із приводу вимог щодо зобов`язання відповідача - Департамент міського господарства Одеської міської ради укласти договір найму приміщення квартири АДРЕСА_6 , та внести відповідні відомості в матеріали справ щодо скасування розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200 на приватизацію квартири АДРЕСА_6 , і укладання з ними ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору найму вказаної квартири суд враховує наступне.

За розглядом справи №522/21066/15-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору Одеська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування, Приморським районним судом м. Одеси рішенням суду від 26.03.2019 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції 08.04.2021 року, було встановлено, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_7 відноситься до комунальної власності Одеської міської ради. У встановленому законом порядку позивачі право власності на квартири у будинку АДРЕСА_7 не набули та не оформлювали.

За розглядом справи №522/18132/14-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , Одеської міської ради про виселення, вселення та визначення статусу приміщення, а саме кв. АДРЕСА_8 , 10.09.2015 року судом винесено рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду ніким не оскаржувалось.

Згідно рішення від 10.09.2015 року, судом при розгляд справи №522/18132/14-ц були враховані та досліджені листи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, які стосувались позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 щодо вселення в квартиру АДРЕСА_4 .

Зокрема судом встановлено, що:

- згідно листа Приморської районної адміністрації вих. № 01-12/1038 від 10 червня 2015 року (справа №522/18132/14-ц, арк.75), із 2003 року квартира родині гр. ОСОБА_15 чи членам його родини райадміністрацією не розподілялась, ордер не видавався;

- згідно листа Приморської районної адміністрації вих.№ 01-12/1194 від липня 2015 року (арк. справи № 134) ОСОБА_15 та членам його родини ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ордера на квартири райадміністрацією не видавалися;

У матеріалах справи №522/18132/14-ц є також лист Приморської районної адміністрації вих. № Н-2/3 від 24 квітня 2013 року (арк. справи № 68), в якому зазначено що гр. ОСОБА_4 , який відноситься до родини ОСОБА_15 , на квартирному обліку за місцем проживання при Приморській райадміністрації не перебуває. Також зазначено, що гр. ОСОБА_4 неодноразово рекомендувалось звернутися до Приморської районної адміністрації з питання прийняття на квартирний облік, але станом на 10.04.2012 року такого звернення не надходило.

Основні положення, що регулюють правовідносини за договором найму (оренди), встановлені у главах 58 «Найм (оренда)» та 59 «Найм (оренда) житла» Цивільного кодексу України (далі Кодекс). Вимоги глави 59 Кодексу стосуються договорів найму (оренди) приміщень, які мають чітко визначене цільове призначення для проживання.

Відповідно до частин першої та другої статті 810 Кодексу за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 810 ЦК України, підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до ст.15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті : 1 ) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду; керують житловим господарством, забезпечують належний технічний стан, капітальний і поточний ремонт житлового фонду, що є у віданні Ради; здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад; приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду; видають ордери на жилі приміщення. Вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством.

Згідно ст.51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

У відповідності до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч.1 ст.63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Між тим, як вже було встановлено судом, ордеру на квартиру родині позивача як за життя ОСОБА_4 , так і після його смерті не видавалось, а отже відсутні правові підстави для укладення відповідного договору найму.

Окрім того, суд не вбачає, що саме Департамент міського господарства Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» є уповноваженими органами на укладення відповідних договорів.

За викладеного, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості вимоги позивачів щодо зобов`язання Департамент укласти договір найму, та відмовляє в її задоволенні.

Крім того, суд враховує, що типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду було затверджено постановою Кабінету Міністрів України №939 від 22.06.1998 року «Про вдосконалення системи державного регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і прибудинкових територій».

Вказана постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №560 від 12.07.2005 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

В свою чергу вказана постанова втратила чинність в зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №529 від 20.06.2009 року «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

Таким чином в процесі змін в діючому законодавстві типовий договір найму було замінено на типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, з приводу укладання якого позивачі до відповідного органу не звертались.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.15, 16, 203, 215, 256-258, 267, 316-319, 321, ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.1, 3-13, 23, 42, 43, 48, 49, 58, 64, 76-81, 83, 89, 95, 133,141, 174, 209-211, 223, 227-229, 234, 235, 242, 244, 246, 247, 248, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 22.06.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.