печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2021 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання третьої особи Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про закриття провадження у справі №757/11932/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України та Державної Казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Кабінету Міністрів України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа 757/11932/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України та Державної Казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Кабінету Міністрів України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України про відшкодування моральної шкоди.

Так, в рамках розгляду даної справи у підготовчому судовому засіданні представником Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України - Козак А.Л. було подано клопотання про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого зазначила, що Львівським окружним адміністративним судом 14.09.2015 винесено постанову у справі № 813/889/15, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправним розпорядження Кабінету Міністрів України №20-р від 21 січня 2015 року звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п. 1 ч. 1 ст.41 КЗпП України); визнано протиправним наказ Державної екологічної інспекції України від 23 січня 2015 року №17 - про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов язків (п. 1 ч. 1 ст.41 КЗпП України) та поновлено ОСОБА_1 на посаді Голови Державної екологічної інспекції України з 24 січня 2015 року; стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24 450,23 грн.

Отже на думку представника, провадженню у справі про відшкодування моральної шкоди передували наведені вище обставини з яких вбачається публічно-правові відносини щодо державної служби на якій перебував позивач, а тому спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що виключає можливість його розгляду у порядку цивільного судочинства.

В судове засідання призначене на 29.01.2021 сторони з`явились проте, подали заяви про розгляд даного питання за їх відсутності.

Представник позивача у поданій заяві та запереченнях просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки позивачем заявлено лише вимогу про стягнення моральної шкоди з держави України. Інших вимог до суб`єкта владних повноважень (щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності) позивачем не заявлялось, а тому зазначений спір з урахуванням ч.5 ст. 21 КАС України та згідно з вимогами ч. 1 ст. 19 ЦПК України належить до компетенції місцевих загальних судів та має розглядатися в порядку цивільного судочинства, що підтверджується судовою практикою Верховного Суду при вирішенні справ у подібних правовідносинах (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2019 р. у справі №489/515/17).

Представник Міністерства юстиції України та Кабінету Міністрів України не заперечував щодо здоровлення даного клопотання.

Дослідивши матеріали справи та заяви учасників по справі, дійшов висновку про розгляд даного питання за їх відсутності з метою швидкого розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктами 1, 5 частини 1статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Пунктами 1, 2 частини 1статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 526/233/16-ц.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

З огляду на викладене, не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом не публічного, а цивільного права, зокрема права на відшкодування завданої шкоди. У такому випадку це спір про цивільне право, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.

Оскільки не виконується рішення суду щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 , останній був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди,яка була завдана відповідачами. Таким чином, суд вважає, що було порушено цивільне право, тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з ... питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів .... З огляду на це вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, маючи юрисдикцію, судить осіб на підставі практики, яка передбачена законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 у справі № 1-9/2011 дійшов висновку, що положення статті 3 ЦПК України не встановлює обмеження права особи на звернення до суду, а закріплює гарантію цього права.

У рішенні від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Великої Британії" Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції) стосується невід`ємного права особи на доступ до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів наголосив, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Веllеt v. Franсе (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Веllеt v. Franсе (Белле проти Франції), § 36; Nunes Dias v. Portugal (ОСОБА_5 проти Португалії) (dес.) стосовно правил, що регламентують сповіщення).У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Так, згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення субєкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Системне тлумачення зазначеної норми, вказує на те, що таке правило обумовлено тим, що відшкодування шкоди у зобов`язальних деліктних відносинах є традиційно предметом регулювання цивільного права.

Суд звертає увагу, що даний спір врегульований спеціальними правовими нормами ст.ст.1167, 1173 ЦК України, котрі передбачають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті; шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Аналіз цієї норми приводить до висновку про те, що передумовою подачі позову про відшкодування шкоди до держави є наявність судового рішення про визнання рішення державного органу незаконним або його бездіяльності протиправною.

Положеннями статті 11 ЦПК України встановлено позицію диспозитивності цивільного судочинства, а саме передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1 статті 12, частини 1 статті 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

За частиною 1 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлено клопотання та відмову у його задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-19, 255, 256, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання третьої особи Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про закриття провадження у справі №757/11932/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України та Державної Казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Кабінету Міністрів України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде виготовлений 29.01.2021.

Суддя Т.Г. Ільєва