Справа № 755/688/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Гончарука В.П.,

за участі секретарів: Гриценко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором про виконання обов`язків, щодо утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи з 2017 року у розмірі 240 000,00 грн., та інфляційну складову із заборгованої суми аліментів у розмірі 77 552,53 грн. Крім того, просить суд стягнути з відповідача витрати по сплату судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 30 березня 2013 року було укладено шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений актовий запис № 316. У шлюбі в сторін народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано 25 квітня 2017 року, що підтверджується копією рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2017 у справі № 757/12659/17-ц, та було укладено договірні відносини щодо утримання дітей, а саме.

Між Позивачем та Відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір від 23.02.2017 року про виконання обов`язків щодо утримання дітей зареєстрованого за № 227. Однак Відповідачем порушено умови договору щодо виплати щомісячної грошової суми на утримання дітей у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень. Відповідач не дотримується умов договору та порушив визначені умови його виконання, які полягають у нездійсненні зазначених в Договорі оплат на утримання дітей. Разом з тим, наразі відповідач не здійснює такі оплати а ні по договору, а ні самостійно.

Таким чином, позивач змушена звернутися до суду за захистом порушених прав відносно малолітніх дітей та порушення умов договору відповідачем щодо утримання дітей.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До початку розгляду справи подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Поважність причин неявки в судове засідання не надав. Крім того, представником відповідача на адресу суду направлялося клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантинних заходів, однак належних доказів того, що останній не може прибути в судові засідання з вагомих підстав суду не надано. Разом з тим стороною відповідачів за весь період часу розгляду справи не використано право на подання відзиву на позовну заяву із запереченнями на доводи викладених в позовній заяві та не надано письмових пояснень та доказів, що спростовують наявності заборгованості за договором про виконання обов`язків щодо утримання дітей.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 березня 2013 року було укладено шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений актовий запис № 316.

У шлюбі в сторін народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей долучних до матеріалів справи.

Однак, шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано 25 квітня 2017 року, що підтверджується копією рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2017 у справі № 757/12659/17-ц.

Разом з тим, встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір від 23.02.2017 року про виконання обов`язків щодо утримання дітей посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рубльовою К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 227.

Згідно умов пункту 2.1. Договору від 23.02.2017 «Батько» зобов`язується щомісяця виплачувати «Матері» грошову суму на утримання «Дітей» у розмірі 5000 (п`ять) тисяч гривень.

Пунктом 2.2. визначено, що «Утримання дітей» сплачується «Батьком» шляхом зарахування грошових коштів на банківський рахунок «Матері» не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа поточного місяця. Реквізити такого рахунку «Мати» зобов`язується додатково повідомити «Батькові» письмово (засобами електронного зв`язку або в документальній формі).

Згідно пункту 2.3. зазначено, що документи, що підтверджують виконання «Батьком» своїх зобов`язань з виплати «Утримання дітей» є банківські документи, які видаються при розрахунках шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок «Матері».

Пунктом 2.5, Договору передбачено, що «Батько» здійснює виплату «Утримання дітей» як під час перебування у зареєстрованому шлюбі із « Матір`ю », так і в разі розірвання шлюбу.

Укладений між сторонами договір на час розгляду справи в суді є чинним, в установленому законом порядку недійсним не визнано, та доказів на підтвердження наявності спору між сторонами щодо умов договору матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати аліментів за вказаним вище договором про сплату аліментів на дитітей та просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам, інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалося відповідачем між сторонами досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, зокрема в частині розміру аліментів, шляхом укладення договору в добровільному порядку, який посвідчено нотаріально. Станом на день розгляду справи договір є чинним, будь-яких доказів його зміни чи розірвання сторонами не надано.

В судовому засіданні сторона позивача зазначала про те, підставою звернення до суду з даним позовом є те, що відповідач не виконує належним чином умови договору та не в повному обсязі сплачує аліменти на утримання дітей.

В судовому засіданні на обґрунтування позовних вимог позивачем надано копії виписок з карткового рахунку, які підтверджують часткове виконання договірних зобов`язань відповідачем по справі.

При цьому, позивачем проаналізовано вказані документи та узгоджено остаточну суму заборгованості по сплаті аліментів і заборгованості зі сплати грошових коштів у розмірі 240 000,00 грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 530 ЦК України зазначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно вимог статей 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1, 2 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За приписами ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В свою чергу, судом були також досліджені вказані копії виписок з карткового рахунку позивача та встановлено, що на момент звернення до суду з вказаним позовом в загальну суму заборгованості не враховано грошових коштів, які були внесені на рахунок позивача за умовами договору про виконання обов`язків щодо утримання дітей від 23.02.2017 року.

Таким чином. судом здійснено перерахунок заборгованості по аліментам з урахуванням грошових коштів сплачених відповідачем на утримання дітей, у зв`язку з невиконанням умов договору про виконання обов`язків щодо утримання дітей від 23.02.2017 року.

За таких обставин, та обставина, що відповідач взяті на себе за договором між батьками про сплату аліментів зобов`язання не виконав належним чином в судовому засіданні знайшла своє підтвердження, у зв`язку з чим суд вважає необхідним задовольнити частково вказаний позов з урахуванням сплачених грошових коштів відповідачем на виконання умов договору про виконання обов`язків щодо утримання дітей від 23.02.2017 року та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи з 23 лютого 2017 року по день прийняття рішення по справі 25 травня 2021 року, в розмірі 200 079,93 грн.

Відповідно п. 5.1 договору про виконання обов`язків щодо утримання дітей від 23.02.2017 року , цей договір вважається укладеним з моменту його підписання «Сторонами». Та припиняє свою дію при досягненні «Дітьми» повноліття - 18 років.

При цьому, в судовому засіданні відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належної оплати та спростування заборгованості за Договором про сплату аліментів, відсутності заборгованості по сплаті аліментів.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, заперечень та/або відзиву на позовну заяву стороною відповідача надано не було, так як не надано доказів, які спростовують наявність заборгованості перед позивачем та підтверджують належне виконання зобов`язань за договором про виконання обов`язків щодо утримання дітей від 23.02.2017 року.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Таким чином, сума заборгованості з 23 лютого 2017 року по день прийняття рішення по справі 25 травня 2021 року за договором про виконання обов`язків щодо утримання дітей від 23.02.2017 року укладеним між сторонами підлягає індексації та розраховується за формулою: 200 079,93 грн x 1.41705331 - 200 079,93 = 83 444,00 грн.

Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просить стягнути інфляційну складову із заборгованої суми аліментів у розмірі 77 552,53 грн., яка підлягає задоволенню, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором про виконання обов`язків, щодо утримання дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2 776,32 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 530. 611, 625-629 ЦК України, ст. ст. 150. 180-183, 189, 191 СК України, та керуючись ст. ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором про виконання обов`язків, щодо утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи з 23 лютого 2017 року по день прийняття рішення по справі 25 травня 2021 року, в розмірі 200 079,93 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційну складову із заборгованої суми аліментів у розмірі 77 552,53 грн.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 776,32 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2021 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 );

Відповідач:

ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 );

Суддя: