Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.06.2021 Справа №607/1348/21

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участі секретаря судового засідання Киреньки Г. Я.,

представника відповідачки, адвоката Хлєбнікова С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідачка звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 06 лютого 2015 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 32 000 грн. Однак, ОСОБА_1 не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Тому, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідачки на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 лютого 2015 року в сумі 30 740,70 грн, а також понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 28 січня 2021 року відкрито провадження у справі № 607/1348/21 та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник відповідачки, адвокат Хлєбніков С. В. подав до суду відзив на позовну заяву (зареєстровано судом 20 березня 2021 року), у якому просив відмовити у задоволенні позову. Покликався на те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкетізаяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору. Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки з банківського рахунку, позивачем неодноразово здійснювалось нарахування та списання відсотків за користування кредитними коштами. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним первинним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення надання кредитних коштів, проте позивач не надав жодного доказу здійснення видачі відповідачці кредитних коштів, а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк»щодо стягнення заборгованості є необґрунтовані належними та допустимими доказами. Представник відповідачки зазначив, що обґрунтовуючи розмір заборгованості, позивач долучив до позовної заяви докази: розрахунок заборгованості та виписку по особовому рахунку. Із даного розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображено всі операцій з кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що оборот по рахунку становить 340 067,79 грн, при цьому відповідачем було внесено на даний рахунок 309 347,09 грн. З цього розрахунку та виписки з особового рахунку також слідує, що заборгованість за тілом кредиту сформована за рахунок списання Банком з кредитного ліміту нарахованих протягом усього часу відсотків за користування кредитом та пені. Таким чином, сплачені ОСОБА_1 кошти безпідставно було спрямовано позивачем на погашення відсотків та пені, оскільки АТ КБ «ПриватБанк»не доведено відсоткової ставки, на умовах якої був наданий кредит та те, що сума заборгованості за тілом кредиту сформована за рахунок включення в неї і відсотків, розмір яких є недоведеним. За таких обставин, всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за вказаною анкетоюзаявою слід зараховувати на погашення тіла кредиту.

У судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Представник відповідачки, адвокат Хлєбніков С. В., в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 лютого 2015 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкетизаяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Для користування кредитним картковим рахунком ОСОБА_1 отримала кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 32 000, 00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

У анкетізаяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Водночас, позивач вважає, що відповідачка неналежно виконує свої зобов`язання щодо повернення коштів, отриманих у кредит.

Згідно з наданим АТ КБ «Приватбанк» розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 23 листопада 2020 року становить 30 740, 70 грн, з яких: 30 740, 70 грн заборгованість за кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частин 1, 2 статті 10561 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частини 1, 2 статті 551 ЦК України).

Судом встановлено, що представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» на обґрунтування позовної вимоги про стягнення із відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за наданим кредитом в розмірі 30 740,70 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, зазначає про те, що прострочене тіло кредиту це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачкою, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі.

На доведення права вимоги в цій частині, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 06 лютого 2015 року, надав, як невід`ємну складову кредитного договору, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (архів Умов розміщений на сайті:https://privatbank.ua/terms/), в яких, зокрема, визначені: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін (пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будьяким із грошових зобов`язання, розміри і порядок їх нарахування та інші умови.

Зі змісту виписки по особовому рахунку відповідачки ОСОБА_1 вбачається, що за період користування нею кредитними коштами банком здійснювалось нарахування таких платежів як: відсотків за використання кредитного ліміту за різними ставками (2,5%, 2,9%, 3,5%, 3,6%); штрафу за прострочення за кредитом, комісії за обслуговування (членського внеску); пені за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн та за прострочку за кредитом; комісії за обслуговування (членський внесок).

Разом з тим, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про її ознайомлення з ними, а укладений між сторонами кредитний договір від 06 лютого 2015 року у вигляді анкетизаяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , не містить кінцевого строку повернення кредиту (користування ним), так само як і щомісячних чи будьяких інших строків внесення відповідачем грошових коштів на погашення отриманого кредиту в цілому, зокрема, дати, на яку відповідачем мало б бути здійснено погашення частково використаного кредитного ліміту або всієї суми використаного кредитного ліміту та у якому саме розмірі.

З огляду на викладене, судом враховується, що позивач в своєму розрахунку кредитної заборгованості при визначенні суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, жодним чином не мотивував його нарахування, в тому числі, не зазначив підстав для визнання заборгованості за наданим відповідачу кредитом простроченою.

Належних в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказів укладення між сторонами договору інших угод з цього приводу позивачем під час судового розгляду надано не було.

За вказаних обставин, позивачем не було надано суду доказів того, що саме додані банком до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач ОСОБА_1 , погоджуючись з ними шляхом підписання анкетизаяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, і сама лише обставина наявності відповідної редакції Умов та Правил надання банківських послуг, розміщеної на офіційному сайті банку на дату підписання відповідачем анкетизаяви 06 лютого 2015 року, жодним чином не спростовує даного висновку суду.

Таким чином, до спірних правовідносин сторін неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», а тому, за відсутності в безпосередньо підписаній відповідачем анкетізаяві домовленості сторін про умови кредитування, зокрема, щодо строку повернення кредиту та щомісячних чи будьяких інших строків внесення відповідачем грошових коштів на погашення частково використаного кредитного ліміту або всієї суми використаного кредитного ліміту та їх розміру, враховуючи не подання позивачем належних доказів на підтвердження конкретних запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, додані до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не можуть свідчити про прийняття відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, запропонованих їй позивачем, як кредитором, умов та приєднання її, як другої сторони, до запропонованого договору в цілому, а, отже, не можуть оцінюватися судом як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (архів Умов розміщений на сайті:https://privatbank.ua/terms/) який міститься у матеріалах справи, не містить підпису відповідача ОСОБА_2 , а тому його не можна вважати складовою частиною кредитного договору, укладеного між сторонами по справі 06 лютого 2015 року шляхом підписання відповідачкою анкетизаяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді строк користування відповідачем наданим їй кредитом та дату, на яку нею мало бути здійснено погашення частини або всієї суми використаного кредитного ліміту та у якому саме розмірі.

Таким чином, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачкою ОСОБА_2 умов кредитного договору, передбачених Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, зокрема, щодо розміру та строків внесення нею платежів в рахунок погашення використаних кредитних коштів, з урахуванням того, що анкетазаява, підписана відповідачкою, не містить вказаних умов, суд приходить до висновку про необгрунтованість твердження представника позивача про наявність у ОСОБА_1 заборгованості саме за простроченим тілом кредиту та при вирішенні спору надає оцінку наявності у відповідачки невиконаних зобов`язань, виходячи із наданих банком доказів.

На підтвердження розміру заборгованості за договором №б/н від 06 лютого 2015 року позивачем надано два розрахунки, що охоплюють періоди: 1) з 10 травня 2016 року по 30 вересня 2020 року; 2) з 01 жовтня 2020 року по 23 листопада 2020 року.

Разом з тим, за змістом п. 62 «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, саме виписка з особового рахунку клієнта банку є належним та допустимим первинним доказом на підтвердження проведених операцій з коштами на його рахунку, а тому додані до позовної заяви розрахунки заборгованості відповідача ОСОБА_1 за наданим їй кредитом суд оцінює як такі, що мають виключно інформаційний характер та відображають проведений позивачем обрахунок пред`явлених ним до відповідача вимог майнового характеру.

З інформації, зазначеної в доданій до позовної заяви виписці по картковому рахунку відповідачки ОСОБА_1 , слідує:

01.07.2020 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1044,94 грн;

01.06.2020 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1077,96 грн;

01.05.2020 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1015,16 грн;

01.04.2020 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1014,30 грн;

01.03.2020 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1013,35 грн;

01.02.2020 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 2192,44 грн;

01.01.2020 списано пеню за прострочку за кредитом в сумі 2631,35 грн;

01.10.2019 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 2094,87 грн;

01.09.2019 списано пеню за прострочку за кредитом в сумі 100,00 грн;

01.09.2019 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 2035,05 грн;

01.08.2019 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1906,61 грн;

01.08.2019 списано пеню за прострочку за кредитом в сумі 100,00 грн;

01.07.2019 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 904,68 грн;

01.07.2019 списано пеню за прострочку за кредитом в сумі 50,00 грн;

01.06.2019 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 922,39 грн;

01.05.2019 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1962,62 грн;

19.03.2019 списано з карткового рахунку грошові кошти в сумі 5005,50 грн;

01.12.2018 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 222,60 грн;

01.11.2018 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1151,50 грн;

01.10.2018 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1140,77 грн;

01.09.2018 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 1136,91 грн;

01.08.2018 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 2016,95 грн;

01.01.2018 списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 228,80 грн.

Таким чином, сплачені (списані) відповідачкою кошти було спрямовано Банком на погашення відсотків та пені.

З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 06 лютого 2015 року також вбачається, що внесені відповідачкою в період часу з 10 травня 2016 року по 30 вересня 2020 року та з 01 жовтня 2020 року по 23 листопада 2020 року грошові кошти, зараховувались банком, крім погашення заборгованості за тілом кредиту, також і на погашення заборгованості по пені.

Разом з тим, судом встановлено, що анкетазаява від 06 лютого 2015 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відповідачем відсотків та штрафних санкцій за несвоєчасну сплату кредиту, що, як наслідок, свідчить про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку по сплаті процентів за використання кредитного ліміту та пені, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованості за наданим кредитом, зокрема, відсотків та пені в розмірі 30 968,65 підлягали зарахуванню саме на погашення тіла кредиту.

Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі №643/5521/19.

Таким чином, враховуючи, що включення банком до загального розміру заборгованості по кредиту відсотків, пені, комісії, штрафів, мало місце за відсутності для цього правових підстав з огляду на непогодження сторонами умов кредитного договору щодо їх розміру та порядку сплати, суд, з урахуванням відсутності в укладеному між сторонами кредитному договорі від 06 лютого 2015 року у вигляді анкетизаяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , кінцевого строку повернення кредиту (користування ним), так само як і щомісячних чи будьяких інших строків внесення нею грошових коштів на погашення отриманого кредиту в цілому, приходить до висновку про відсутність у відповідачки ОСОБА_1 станом на 23 листопада 2020 року заборгованості за тілом кредиту в сумі 30 740,70 грн та відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду належних, допустимих та достовірних в розумінні статей 76, 77 ЦПК України доказів щодо розрахунку наявної у відповідачки заборгованості за наданим кредитом, які б у своїй сукупності були достатніми для спростування встановлених судом обставин повного погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості за договором №б/н від 06 лютого 2015 року за рахунок внесених нею на картковий рахунок грошових коштів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 06 лютого 2015 року у загальному розмірі 30 740,70 грн.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що судовими витратами при розгляді даної справи є сплачений позивачем АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 270,00 грн за пред`явлення до суду позовної вимоги майнового характеру і в задоволенні позову відмовлено повністю, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача ОСОБА_1 обов`язку відшкодувати на користь позивача вказану суму судового збору в порядку розподілу судових витрат між сторонами.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , адреса місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 09 червня 2021 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська