печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Кобзар Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просив стягнути з останнього на його користь за договором № SАMDNWFD800 від 13 лютого 2014 року суму банківського вкладу - 2 825,00 дол. США, що станом на 17 травня 2019 року еквівалентно згідно курсу Національного банку України - 74 029,12 грн., суму відсотків у розмірі 37 165,47 грн., пеню в сумі 26 070,42 грн. з розрахунку подвійної облікової ставки національного банку України, розрахованої за період з 02 березня 2018 року по 02 березня 2019 року, виходячи із суми вкладу та 3% річних у розмірі 9 460,05 грн. розрахованої за період з 13 лютого 2015 року по 17 травня 2019 року, виходячи із суми вкладу.

Позовні вимог мотивовані тим, що сторонами укладено наведений договір банківського вкладу. 07 травня 2019 року позивач подав банку заяву про розірвання договорів, виплату коштів. Проте, станом на 17 транвя 2019 року відповідач кошти не повернув та не повідомив позивача про розірвання договорів. У зв`язку з чим, позивач звернувся з цим позовом до суду та просив його задовольнити.

Ухвалою суду від 14 червня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

31 липня 2019 року до суду від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відокремлений підрозділ АТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим. На даний час Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» Російської Федерації взяла на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, в тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», у якому договори банківського вкладу укладались сторонами. Позивач не надав доказів укладення договорів та внесення грошових коштів на рахунок у банку. Ним неправильно нараховані відсотки, 3% річних, інфляційні втрати. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені. Крім того, просила суд застосувати правові позиції постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі 759/13827/15-ц з урахуванням прийнятої ухвали від 31 липня 2018 року, в частині необхідності здійснення правильного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення. У разі задоволення позовних вимог зазначити в резолютивній частині рішення, що суми коштів, які підлягають стягненню з банку, зазначені без відрахування податків і зборі, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

06 серпня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив відповідача, відповідно до якої заперечила щодо відзиву відповідача та вказала, що оригінали депозитних договорів та квитанцій про внесення коштів по вказаним депозитним договорам знаходяться у позивача, які надасть суду для огляду під час судового розгляду по суті. Наполягла, що нею правильно здійснено нарахування відсотків на вклад, штрафних санкцій відповідно до положень ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних та інфляційних втрат, пені. Посилання представника відповідача, що на даний час Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» Російської Федерації взяла на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, в тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк» спростувала тим, що договори банківського вкладу укладались на території України, банк є діючою установою, а тому повинен нести відповідальність пере позивачем як вкладником щодо не повернення суми вкладів.

28 лютого 2020 року до суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б., із заявою про залучення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами, яку ухвалою суду від 28 лютого 2020 року задоволено.

04 березня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення від представника позивача ОСОБА_1 , яка не визнала підстав для передення боргу до ТОВ «ФК «Фінілон», з підстав того, що її довіритель, як кредитор не надавала на це згоду.

Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду.

Вислухавши представника позивача, яка в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, представника відповідача, яка проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві, письмових запереченнях та поясненнях, суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).

Згідно з п. 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» 13 лютого 2014 року укладено договір банківського вкладу № SАMDNWFD800 на суму 2 825,00 дол. США, відповідно до якого строк дії договору становить 12 місяці, та діють до 13 лютого 2015 року включно, процентна ставка становить 9,5% річних (а.с. 6).

Судом встановлено, що внесення грошових коштів відповідно до наведеного договору підтверджуються квитанцією (а.с. 7).

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені вказані договори банківського вкладу.

На підставі положень п.п. 6, 7 договору строк дії вкладів був неодноразово пролонгований.

Згідно з п.п. 9, 13 договорів позивач має право вимагати дострокового розірвання договору з виплатою вкладу в повному обсязі з урахуванням нарахованих процентів за кожний повний строк вкладу.

02 травня 2019 року позивач подав до відповідача заяву про розірвання депозитних договорів та виплату належних йому сум банківських вкладів (а.с. 8).

Однак, зазначена заява відповідачем задоволена не була, та на даний час кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті.

Заперечуючи щодо позову, відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що спірні депозитні кошти вносились у банківському відділенні на території АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією, що позбавляє відповідача АТ КБ «Приватбанк» можливості перевірити вимоги позивача та виконати умови договорів.

Однак, суд вказані доводи банку відхиляє, оскільки договори банківського вкладу про розміщення грошових коштів на депозитному рахунку за програмою «Депозит плюс на 12 мес.» були укладені з АТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ (м. Дніпро).

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця.

Таким чином, оскільки стороною укладених з позивачем договорів банківського вкладу є АТ КБ «Приватбанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов`язання за договорами має виконувати саме АТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків по укладеному і дійсному договору.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно зі ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном.

Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах АТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Позивачем укладено договори до припинення діяльності філії «Кримське регіональне управління» АТ «Приватбанк», проте відповідач не надав будь-яких пояснень щодо неможливості надання доказів щодо внесення чи невнесення коштів позивачем на рахунки банку на період, які зазначені в довідках АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу у розмірі 2 825 дол. США, що станом на 17 травня 2019 року згідно з курсом Національного банку України еквівалентно 74 029,12 грн., оскільки між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанцією про наявність коштів на рахунках позивача, позивач звертався до відповідача з вимогою розірвати договір і повернути вклад, проте ці вимоги виконані не були.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 6 договорів вкладу, укладених між сторонами, якщо по закінченні строку вкладу вкладник не заявить банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, який зазначений в розділі «дані по вкладу» цього договору. Строк вкладу продовжується багаторазово без явки вкладника до банку. Новий строк вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Відповідно до п. 8 договорів проценти за час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування і строку, діючій в банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткового договору. Поточний розмір діючої ставки по вкладу можна дізнатися у відділенні або на сайті баку.

Згідно з п. 12 договорів, якщо вкладник вимагає дострокового розірвання договору, а строк вкладу уже було продовжено декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються у повному обсязі. Проценти за останній строк вкладу, який на час розірвання договору ще не настав, нараховуються за умовами, описаними у п. 11 цього договору (вклад «на вимогу»).

Відповідно до п. 11 договорів, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 3 місяців з дати його оформлення ще не пройшли, вкладнику повертається сума вкладу. За неповні 3 місяців проценти виплачуються за ставкою «до запитання» за фактичну кількість днів, які пройшли з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору.

За укладеними договорами банківського вкладу передбачена можливість їх пролонгації без укладення додаткових договорів (п. 6 договорів), строк нового договору починається з наступного дня після закінчення строку договору.

Оскільки позивач протягом тривалого часу не вимагав повернення суми вкладів, то договори банківського вкладу постійно продовжувались.

Судом встановлено, що позивач 02 травня 2019 року звернувся із заявою про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договорів) (а.с. 8), яка за письмовими поясненнями відповідача, зазначеними у запереченнях банку, до банку надійшла 10 травня 2019 року.

Відповідно до п. 9 вкладник має право на розірвання договору, повідомивши про це банк за два банківські дні до розірвання договору. Тому, з урахуванням наведених положень договори банківського вкладу є розірваними з 13 травня 2019 року, що також зазначено у запереченнях банку.

За умовами договору від 13 лютого 2014 року передбачено строк дії договору 12 місяців, до 13 лютого 2015 року включно.

Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, вказані договори продовжувалися до 10 травня 2019 року.

Тому, позивач має право на отримання процентів за вкладами у період з 13 лютого 2013 року (відповідає умовам п. 2 договору) по 13 травня 2019 року (дата розірвання договору) (2 825 дол. США:100 х 9,5% х 1919 : 365 днів = 1 410,99 дол. США).

Отже, за договором банківського вкладу з відповідача підлягають стягненню відсотки у розмірі 1 410,99 дол. США, що станом на 17 травня 2019 року згідно курсу Національного банку України еквівалентно 37 165,47 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача, що відсотки повинні нараховуватись за період з 15 травня 2014 року, з часу припинення діяльності відокремлених підрозділів банку - Філії «Кримське Регіональне Управління «ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки по вказаний період відсотки нараховувались на рахунок/картку для зарахування відсотків за вкладом по закінченню кожного цілого місяця, який минув з часу укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00, виходячи з того, що банком не надані відповідні докази щодо нарахування відсотків позивачу та їх стягнення останнім.

Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати, які розраховані ним, виходячи із суми вкладів 26 070,72 грн. за договором банківського вкладу без урахуванням процентів, які на них нараховуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню інфляційні втрати на суму боргу та три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи, що договір банківського вкладу вважається розірваними з 13 травня 2019 року, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо не виплати основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів.

Враховуючи, що позивач просить стягнути 3% річних та інфляційних втрат, виходячи із суми вкладу 74 029,12 грн. за кожним договором банківського вкладу без урахування процентів, які на них нараховуються, та не у зв`язку із не нарахуванням процентів на вклади, суд відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, погоджується з доводами представника відповідача, що позивач не має права на отримання 3% річних та інфляційних втрат до 13 травня 2019 року, оскільки по вказану дату договір банківського вкладу був діючим, позивачем не ставилось питання про його розірвання та повернення суми вкладу. Отже, не відбулось прострочення банком виплати суми вкладу.

Питання про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за не нарахування відсотків по вкладу позивачем не ставилось. Тому, суд і не розглядає вказане питання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

В позовній заяві позивач щодо стягнення пені посилається на вказані положення Закону. Проте, по тексту зазначає про необхідність нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, не посилаючись на норми законодавства, які вказане питання регулюють.

З аналізу ст. 551 ЦК України вбачається, що право на стягнення пені виникає на підставі договору або закону.

У договорах банківського вкладу не передбачено право позивача на отримання неустойки у разі неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення вкладу.

Крім того, відповідно до розрахунків позивача вбачається, що позовні вимоги про стягнення пені заявлені щодо неповернення суми вкладів та які розраховувались з суми вкладів без врахування відсотків.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд також погоджується з доводами представника відповідача, що позивач не має права на отримання пені до 1 серпня 2019 року, оскільки по вказану дату договори банківського вкладу були діючими, позивачем не ставилось питання про їх розірвання та повернення сум вкладу. Отже, не відбулось прострочення банком виплати суми вкладу.

Питання про стягнення пені за не нарахування відсотків по вкладам позивачем не ставилось. Тому, суд і не розглядає вказане питання.

Доводи представника позивача про те, що позивачем протягом тривалого часу подавались раніше заяви про розірвання договорів, повернення коштів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду (не надані відповідні письмові докази). У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи представника позивача, що прострочення банком обов`язку з повернення вкладу мало місце раніше 13 травня 2019 року (дата розірвання договорів).

Враховуючи наведене доводи представника відповідача щодо можливості нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені в межах строків позовної давності, суд відхиляє, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог по суті.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума вкладу - 74 029,12 грн. та відсотки, нараховані на нього 37 165, 47 грн.

При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України).

Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України).

До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України.

Згідно з п.п. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:

а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю;

б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання;

Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа.

Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України.

При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України.

Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України.

Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Твердження представника відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами, суд відхиляє, оскільки позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, а таке право надано лише позивачу. Зокрема, судом було залучено в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон», з огляду на те, що рішення суду беззаперечно вплине на її права та обов`язки.

Крім того, суду не надано доказів, а саме згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитними договорами на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язанні відповідно до положень ст. 520 ЦК України.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що у позовній заяві позивач посилається на положення ст.ст. 1216, 1228 ЦК України. Проте, вони не стосуються предмету спору, оскільки наведені положення закону стосуються регулювання правовідносин у сфері спадкування.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 111 194,59 грн.

Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 625, 1058, 1060, 1061, 1064 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму банківського вкладу за договором № SАMDNWFD800 від 13 лютого 2014 року в сумі 74 029,12 грн., суму відсотків у розмірі 37 165,47 грн., без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь держави судовий збір у розмірі 3 128,93 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2021 року.

Суддя В. А. Писанець