Справа № 463/5725/18
Провадження № 2/463/936/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступника Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк») про визнання кредитного договору недійсним -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № KF 42890 від 18.05.2007, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк», кінцевим правонаступником якого є АТ «Таскомбанк».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.05.2007 між сторонами укладено кредитний договір на суму 25 000 доларів США, які боржник зобов`язався повертати щомісячними платежами протягом 20 років, тобто до 18.05.2027 та зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 11,50 % річних. При укладенні договору відповідач ввів його в оману, не надавши повної інформації про умови кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту. Крім того, вважає умови договору несправедливими та з посиланням на відповідні норми Закону України «Про захист прав споживачів» просить визнати недійсним кредитний договір в судовому порядку.

Відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам ст. 178 ЦПК України і виключно в якому в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач викладає письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило.

Натомість, представник відповідача подав заяву про пред`явлення позову поза межами строку позовної давності, внаслідок чого просить відмовити в позові з цих підстав.

Крім того, представник відповідача подав заяву, у якій з посиланням на відповідну судову практику зазначає про безпідставність позовних вимог та просить відмовити в позові.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 04.10.2018.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.17 т.1), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Інтереси позивача представляв адвокат і в такому випадку згідно статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача з його правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Так, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2018 до участі в справі залучено правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк» - АТ «Таскомбанк». Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивача суд витребував у відповідача оригінал кредитної справи, а також належно завірену копію для долучення до матеріалів справи. Оригіналу кредитної справи відповідач не надав, однак надав належним чином засвідчену копію, яка долучена до матеріалів справи (а.с.72-91 т.1). Оскільки копії засвідчені належним чином, а при вирішенні даної справи належить з`ясувати питання права, суд не вбачає перешкод провести розгляд справи на підставі копій матеріалів кредитної справи.

Надалі, ухвалами від 26.03.2019 суд відмовив в задоволенні первинного та повторного клопотань представника позивача про призначення судової економічної експертизи, роз`яснивши одночасно можливість проведення вказаної експертизи за замовленням самого позивача.

В кінцевому сторона позивача долучила до матеріалів справи висновок експертизи. Питання про врахування цього висновку суд розгляне пізніше.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті.

У зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.10.2020 позов залишено без розгляду.

Позивач не погодився та подав апеляційну скаргу на таку ухвалу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28.01.2021 ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23.10.2020 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, після повернення матеріалів справи суд продовжив її розгляд, а не розпочинав спочатку.

Представник позивача скористався своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 211 ЦПК України та подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач участі в розгляді справи не приймав та не повідомив причин неявки. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив.

Відповідно до практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції (див. рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та 3 інші заяви, пункт 25, від 31 травня 2016 року). Насамкінець Суд повторює, що під час вирішення питання щодо справедливості провадження для цілей статті 6 Конвенції він повинен розглянути провадження в цілому, в тому числі рішення апеляційного суду (там само).

Крім того, під час розгляду справи «Лопушанський проти України» (заява № 27793/08, рішення від 02.02.2017, п. 65) ЄСПЛ також вказав, Суд також встановлював, що статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму вручення судової пошти (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Орамс проти Кіпру» (Orams v. Cyprus), заява № 27841/07, від 10 червня 2010 року). Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи (див. рішення у справі «Загородніков проти України» (Zagorodnikov v. Russia),заява № 66941/01, п. 31, від 07 червня 2007 року). Проте вимогу щодо рівності сторін було б позбавлено змісту, якби сторону провадження не було повідомлено про судове засідання у спосіб, який дав би їй можливість взяти участь у ньому, якщо він або вона вирішить скористатися встановленим національним законодавством правом з`явитися у судове засідання (див. зазначене рішення у справі «Загородніков» (Zagorodnikov), п. 30).

Повістки про розгляд справи суд направляв за місцезнаходженням сторін на повідомлені ними адреси, а відповідачу на його офіційну адресу. Тим самим суд надав можливість сторонам взяти участь в судовому засіданні.

Крім того, вище суд уже зазначав, що він створив рівні умови для кожної сторони та надав кожній стороні рівні можливості представити суду свою позицію та прокоментувати докази, які подані протилежною стороною. Тим самим, суд забезпечив справедливість провадження для цілей статті 6 Конвенції і тому, неявка учасників справи не є перешкодою для її завершення на підставі доказів, обсяг яких достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

В судовому засіданні встановлено, що 18.05.2007 між позивачем та ВАТ «Електрон Банк», кінцевим правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» укладено кредитний договір № KF 42890 на суму 25 000 доларів США, які боржник зобов`язався повертати щомісячними платежами протягом 20 років, тобто до 18.05.2027 та зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 11,50 % річних (а.с.81-83 т.1).

Укладенню договору передувало подання позивачем відповідної заяви на видачу кредиту (а.с.72-74 т.1), довідки про його доходи (а.с.75 т.1).

Додатком 1 до кредитного договору від 18.05.2007 (а.с.84 т.1) сторони погодили графік повергнення кредиту. Додатковими угодами від 01.07.2009 та від 11.03.2009 (а.с.85, 86 т.1) сторони внесли зміни до умов кредитного договору, зокрема щодо збільшення процентної ставки у випадку прострочення заборгованості за кредитом.

В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між відповідачем з однієї сторони та позивачем і ОСОБА_1 з іншої сторони укладено іпотечний договір від 21.05.2007, предметом якого є будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с.87-89 т.1). Окремо сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання) (а.с.90-91 т.1).

Інформація про повернення кредиту відсутня.

Вважаючи вказаний договір недійсним позивач пред`явив згаданий позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен перевірити чи існують, з огляду на підстави позову, підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, окрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

У справі яка розглядається підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. Позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Таким чином, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Підписавши вищезазначений оспорюваний кредитний договір, отримавши кредит та використавши його позивач тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору.

Крім того, позивач не оспорював у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах.

Твердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права відповідача, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки по-перше, такої обставини позивач не довів, а по-друге, у разі не надання інформації, суб`єкт господарювання який повинен її надати відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Що ж стосується доводів позивача про введення його в оману як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, то суд також вважає вказані твердження голослівними.

Так, згідно частини першої статті 230 ЦПК України Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз`яснень, наданих в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Мало того, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження самого факту обману, так протилежне стверджується встановленими обставинами справи та поведінкою самого позивача, який прийняв кредит, використав його та більше десяти років його не оспорював.

Таким чином, підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, а що стосується поданого представником позивача висновку експерта № 2872 від 30.09.2019 (а.с.163-175 т.1), суд надає йому правову оцінку та звертає увагу таке.

Положенням частини першої статті 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Згідно частин шостої та сьомої цієї статті у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Вказане узгоджується з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України, згідно якої у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Всупереч зазначеним приписам висновок експертизи не містить даних про те, що експерт обізнаний з кримінальною відповідальністю за завідомо неправдивий висновок, а також не вказано, які матеріали використав експерт для свого висновку.

Отже, висновок експерта не відповідає вимогам частини шостої, сьомої статті 102, частини п`ятої статті 106 ЦПК України і тому суд не братиме його до уваги, оскільки обсяг матеріалів кредитної справи, яка перебувала на дослідженні залишається невідомим і тим самим надаються широкі межі для свавілля, а відсутність попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок поряд з такою обставиною є передумовою для звільнення від відповідальності, що в сукупності ставить під обґрунтований сумнів достовірність і об`єктивність цього висновку.

З огляду на зазначене, суд в позові відмовляє в повному обсязі.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Оскільки у даній справі суд в позові відмовляє через його безпідставність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 204, 218, 231, 524, 526, 533, 549, 550, 551, 610, 625, 629, 1046, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступника Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк») (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, ) про визнання недійсним кредитного договору № KF 42890 від 18.05.2007 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Леньо С. І.