Справа № 496/3642/19
Провадження № 2/496/852/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пендюри Л.О.

за участю секретаря - Богдан Ю.В.

позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Орган опіки та піклування Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку та її неповнолітню доньку такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що їй згідно договору купівлі-продажу від 15.06.1999 року на праві приватної власності належить вказаний житловий будинок. У її будинку зареєстровані ОСОБА_3 - її колишня невістка та її онука - ОСОБА_4 , проте в ньому не проживають з 30.08.2018 року, самостійно з реєстрації не знімаються, чим перешкоджають їй, як власниці, у вільному користуванні та розпорядженні своїм житловим будинком.

Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила задовольнити позовні вимоги частково в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , а в іншій частині позовних вимог щодо визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком відмовити з огляду на наступне. Вона визнає частково позовні вимоги, проте вважає, що позов не може бути повністю задоволено судом виходячи з того, що її донька ОСОБА_4 є малолітньою, відвідує дитячий садок, для чого їй необхідне зареєстроване місце проживання, а у неї немає будь-якого житла, де вона б могла зареєструвати свою малолітню доньку. Вона разом з донькою проживає у місті Одеса, де арендує квартиру, відповідно до чого у вказаному житлі зареєструвати свою доньку не має права. У зв`язку із повним задоволенням позову будуть порушені права її малолітньої дитини на житло, а тому вона просить суд захистити її неповнолітню доньку від незаконних вимог позивачки.

Позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що твердження відповідачки про те, що вона не має власного житла є неправдивими, адже за її даними відповідачці у спадщину залишилася квартира після смерті її матері, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту відповідачки. Чи оформила вона після смерті матері свої спадкові права на вказану квартиру їй не відомо. Щодо позовних вимог в частині визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування її будинком вона посилається на те, що відповідачка не надавала їй можливість спілкуватися з онукою та коли вони проживали у одному будинку відповідачка разом з її онукою перейшла проживати у літню кухню для того щоб ні позивачка, ні її чоловік не спілкувалися з малолітньою онукою ОСОБА_4 . На даний час відповідачка продовжує чинити опір у спілкуванні з онукою, у зв`язку з чим вона не вбачає підстав для реєстрації місця проживання онуки у її будинку.

Позивачка та її представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог. При цьому пояснили, що відповідачка має власне житло, не проживає з дитиною у будинку позивачки без поважних причин, а тому має бути визнана втратившою право користування будинком позивачки.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, проте повідомлялася про дату, час та місце слухання справи належним чином.

Представник Органу опіки та піклування Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області до судового засідання не з`явився, але направив до суду лист в якому зазначив, що позовні вимоги позивачки підтримує і просить суд розглядати справу у його відсутність.

Заслухавши позивачку, її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу від 15.06.1999 року, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Фещенко А.І. та зареєстрований у реєстрі за № 1-1231.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Одеси, з якого вбачається, що позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 , та змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с.5,7).

У будинку, що належить позивачці зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , відповідачка ОСОБА_3 , неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , про що свідчить довідка виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2646 від 16.09.2019 року (а.с. 9).

Відповідачка ОСОБА_3 та її неповнолітня донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані у будинку позивачки, проте не проживають у ньому з 30.08.2018 року, про що свідчать акти, складені комісією виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 19.02.2019 року та від 29.07.2019 року. Їх особистих речей і предметів побуту у будинку позивачки не виявлено (а.с.4,6).

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З норми статті 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11).

Як встановлено матеріалами справи, позивачка є власницею житлового будинку, в якому зареєстрована відповідачка та її малолітня донька.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Право користуватися чужим майном регламентується ст .ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду.

Стаття 405 ЦК України, передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає з 30.08.2018 року, тобто понад 1 рік, що не заперечується самою відповідачкою, яка позовні вимоги в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком визнала, а тому має бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд зазначає, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією, що відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 27.12.2018 року по справі 759/19394/15-ц.

Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. ст.16, 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства».

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою та її представником не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.07.2019 року в справі № 465/7083/13-ц.

Отже, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 29, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 СК України, ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Орган опіки та піклування Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 26 вересня 2014 року Миколаївським РС ГУДМС України в Одеській області ІПН НОМЕР_3 ) визнати такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 .

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Орган опіки та піклування Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 25 червня 2021 року.

Суддя Л.О. Пендюра