ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Херсон
справа № 954/833/20
провадження № 22-ц/819/57/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПлохотніченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області у складі судді Гончаренка О.В. від 27 жовтня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління державної міграційної служби України у Херсонській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України, зазначивши, що він народився на території України, в Тернопільській області, де проживав та навчався до 1981 року, а з 1981 року по 1985 рік та з 1987 року по теперішній час постійно (без реєстрації) проживав в с. Осокорівка, Нововоронцовського району, Херсонської області. У 1996 році йому як громадянину України було присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків, а також він має сертифікат на право на земельну частку (пай) як колишній працівник КСП «Україна».

У 2018 році у зв`язку із втратою паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року з метою оформлення паспорта громадянина України він звернувся до Нововоронцовського районного сектору Управління міграційної служби України в Херсонській області, який його особу встановив, однак в оформленні паспорта відмовив внаслідок непідтвердження належності до громадянства України.

Посилаючись на те, що встановлення факту проживання на території України необхідне для отримання на законних підставах паспорта громадянина України в порядку, визначеному пунктом першим частини першої статті третьої Закону України «Про громадянство України», заявник просив суд, встановити факт його постійного проживання на території України в с. Осокорівка Нововоронцовського району Херсонської області станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням суду від 27 жовтня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території України не відповідають обставинам справи щодо його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, та суперечать наданим на підтвердження його доводів доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області її доводи не визнало, рішення суду вважає законним та правильним.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що заявник не підтвердив факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року належними, достовірними та достатніми доказами.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Великі Вікнини Збаразького району Тернопільської області.

У 1981 році він закінчив повний курс Збаразької заочної середньої школи, а 27 листопада 1981 року був зареєстрований за місцем проживання на території Осокорівської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області, де проживав до травня1985 року та був знятий з реєстрації у зазначений період як такий, що вибув на постійне проживання в АДРЕСА_1 .

01 січня 1982 року ОСОБА_1 був прийнятий в члени колгоспу «Україна» Нововоронцовського району Херсонської області, в якому працював рядовим колгоспником та 01.01.1984 року був звільнений з роботи за власним бажанням.

В серпні 1987 року ОСОБА_1 повернувся до с.Осокорівка Нововоронцовського району Херсонської області, однак зареєстрованим в цьому населеному пункті чи в будь-якому іншому населеному пункті на території України не був.

14 серпня 1987 року він був знову прийнятий в члени колгоспу «Україна», де працював рядовим колгоспником до 30.11.1990 року, поки не був звільнений з роботи за власним бажанням.

12 липня 1994 року ОСОБА_1 знову прийнятий в члени колгоспу «Україна» Нововоронцовського району Херсонської області та йому як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» на підставі рішення Нововоронцовської райдержадміністрації від 17 квітня 1997 року №123 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності підприємства, розміром 5,04 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Згідно із записами в трудовій книжці колгоспника, виданій на ім`я ОСОБА_1 колгоспом «Україна» (дата видачі на копії відсутня), з 30.11.1990 року по 12.07.1994 року він працевлаштованим не був та трудової участі у громадському господарстві не брав.

Відповідно до інформації, наданої 23.10.2020 року Нововоронцовсько-Високопільським об`єднаним районним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 на військовому обліку не перебуває. Знятий з військового обліку 29.11.1990 року у зв`язку із вибуттям у Кріулянський район, Республіка Молдова.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Указом Президента України №215/2001 від 27.03.2001 року затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок), який відповідно до Закону України "Про громадянство України" (далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник на підтвердження своїх доводів послався: на показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які в судовому засіданні підтвердили факт його проживання без реєстрації в с.Осокорівка Нововоронцовського району Херсонської області, в тому числі станом на 24.08.1991 року; на довідку, видану Осокорівською сільською радою 03.09.2020 року за №242/2-10, згідно із якою він з серпня 1987 року проживає на території Осокорівської сільської ради по АДРЕСА_2 без реєстрації; на виданий на його ім`я сертифікат на право на земельну частку (пай) та на отриману ним картку платника податків.

Разом з тим, наведена довідка сільської ради не містить посилання на факти, на яких ґрунтується наведена в ній інформація, яка суперечить діям, вчиненим самим ОСОБА_1 у спірний період, зокрема зняття з реєстрації та з військового обліку, в зв`язку із вибуттям на проживання до Республіки Молдова; звільнення з роботи та відсутність в трудовій книжці записів про його працевлаштування на території України саме в період з 30.12.1990 року по 12.07.1994 року.

Сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий на ім`я ОСОБА_1 12 травня 1997 року, а реєстраційний номер облікової картки платника податків в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі 16.09.1996 року та картка платника податків видана йому 11.09.2018 року, тобто в період, який не має правового значення для оформлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», а отже - не підтверджують обставин, які мають значення для вирішення порушеного заявником питання.

З огляду на наведене та зважаючи на положення статті 89 ЦПК України, відповідно до яких суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданими заявником доказами беззаперечно не підтверджено факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому відсутні підстави для задоволення поданої ним заяви.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для переоцінки наданих заявником доказів та вважає, що оскільки предметом доказування у цій справі є обставини тридцятирічної давнини, достовірність і точність повідомлених свідками відомостей, суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, як зазначалося вище, той факт, що у 1997 році ОСОБА_1 отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності підприємства «Україна», свідчить лише про те, що він був членом наведеного господарства на момент передачі земельної ділянки у колективну власність, і жодним чином не підтверджує факт його проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).

Не має правового значення для справи і факт присвоєння ОСОБА_1 у 1996 році реєстраційного номера облікової картки платника податків, так як відповідно до статті 5 Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів», який діяв на час видачі заявнику облікової картки платника податків та втратив чинність 01.01.2011 року на підставі Закону №2755-У1 від 02.12.2010 року, до Державного реєстру вносилася інформація не за ознакою належності до громадянства України, а про осіб, які: постійно проживають в Україні, мають об`єкти оподаткування, передбачені чинним законодавством, і зобов`язані сплачувати податки та інші обов`язкові платежі; не мають постійного місця проживання в Україні, але відповідно до чинного законодавства зобов`язані сплачувати податки в Україні.

Згідно із діючою на той час Інструкцією про порядок і умови передачі державним податковим інспекціям інформації для реєстрації фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів, затвердженою наказом Головної державної податкової інспекції України від 31.07.1995 року №66 (втратила чинність 01.03.2009 року) підприємства, установи, організації всіх форм власності зобов`язані у місячний термін подавати до державних податкових інспекцій за місцем постійного проживання платників податків, а для осіб, які не мають постійного місця проживання в Україні,- за місцем отримання доходів відповідні відомості, для присвоєння ідентифікаційного номера фізичній особі-платнику податків.

Факт працевлаштування заявника на території України на час присвоєння йому реєстраційного номера облікової картки платника податків (16.09.1996 року) підтверджено записами у його трудовій книжці і не оспорюється в цій справі, а за змістом картки платника податків та наданої представником заявника суду апеляційної інстанції уточнюючої інформації за даними інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків обласного рівня ОСОБА_1 отримав картку платника податків лише 11.09.2018 року, тобто після отримання в установленому законом порядку довідки, виданої йому компетентним органом на час оформлення нового паспорта громадянина України (а.с.4).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 27 жовтня 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий Л .В. Пузанова

Судді: І .В. Склярська

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова