ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 червня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1962/21

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/870/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Губар В.С., Скрипки А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України, Державна казначейська служба України

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Державна казначейська служба України

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди (суддя Требух Н.В.), ухвалене о 09 год. 55 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 30 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що протиправні і незаконні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, розглянуті у справі №750/2886/19, призвели до тривалого строку відновлення порушеного права і як наслідок до завдання матеріальної шкоди у сумі 1127 грн 40 коп., що складають 3% річних у розмірі 402 грн 41 коп. і інфляційні втрати у розмірі 724 грн 99 коп.; визнати, що порушення Державною казначейською службою України строків виконання судових рішень і виконавчого листа у справі №750/2886/19 призвело до завдання матеріальної шкоди у сумі 1127 грн 40 коп., що складають 3% річних у розмірі 402 грн 41 коп. і інфляційні втрати у розмірі 724 грн 99 коп.; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 1127 грн 40 коп., що складають 3% річних у розмірі 402 грн 41 коп. і інфляційні втрати у розмірі 724 грн 99 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди. Позов мотивовано тим, що 13 травня 2019 року рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.08.2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 і стягнуто на його користь 12000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. 15 серпня 2019 року видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду. Позивач вказував, що 30 грудня 2020 року йому було виплачено 12000 грн на виконання судового рішення і виконавчого листа, проте не виконано приписи ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень, а також інфляційні втрати згідно ст.625 ЦК України. За доводами ОСОБА_1 , інфляційні втрати та 3% річних підлягають нарахуванню з часу набрання рішенням суду законної сили і до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2021 року позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 1127 грн 40 коп., яка складається з 3% річних 402 грн 41 коп., інфляційні втрати у розмірі 724 грн 99 коп. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку; в задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено правило юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України. Відповідач вважає, що оскільки основні вимоги стосуються виплати частини доходів у вигляді перерахування розміру пенсії, які за рішенням адміністративного суду стягнуто з суб`єкта владних повноважень, то заявлені вимоги на підставі ст.625 ЦК України також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Державна казначейська служба України вказує, що Казначейством в межах бюджетних призначень 30.12.2020 року перераховано кошти на користь позивача, отже свої зобов`язання щодо виконання рішення суду по справі №750/2886/19 перед позивачем Казначейство виконало в повному обсязі. За доводами відповідача, механізм виконання виконавчих листів позивача регламентований пунктами 35-40 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №845, отже суд помилково посилається на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Також Державна казначейська служба України посилається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України в частині стягнення інфляційних витрат з Казначейства. Крім того, відповідач вказує, що оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач вказує, що доводи апеляційної скарги зводяться до власного неправильного тлумачення представника Казначейства норм права, незгоди з висновками судів щодо встановлення обставин справи, переоцінки доказів, що не належить до повноважень відповідача. За доводами ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції є судовим рішенням високої якості, законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до приписів законодавства України і міжнародних договорів, відповідає усталеній судовій практиці Великої Палати Верховного Суду, судовій практиці у тотожних справах №750/13084/19, 750/8105/19.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки Державна казначейська служба України фактично оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то апеляційний суд не переглядає рішення в частині відмовлених позовних вимог.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 травня 2019 року у справі №750/2886/19 частково задоволено позов ОСОБА_1 і стягнуто на його користь 12000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України (а.с.12-17).

У ході розгляду вказаної справи судом встановлено, що період невиконання постанови Новозаводського районного суду м.Чернігова від 09.06.2016 року, якою зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з урахуванням грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації та одноразової грошової допомоги при звільненні, отриманих протягом 24 останніх місяців підряд перед звільненням з військової служби, та провести відповідні виплати з врахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 12.04.2015, становить 1 рік 8 місяців 08 днів, що є достатньо тривалим часом невиконання судового рішення. Також судом встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.01.2019 року встановлено факт вчинення відповідачем протиправних дій під час здійснення перерахунку розміру пенсії позивача з 01.01.2018 шляхом зменшення розміру пенсії з 74% до 70% грошового забезпечення, чим заподіяно моральної шкоди.

19 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 травня 2019 року і виконавчим листом №750/2886/19 від 15.08.2019р. (а.с.19).

Згідно з листом Державної казначейської служби України виконавчий лист, виданий 15.08.2019 Деснянським районним судом м.Чернігова по справі №750/2886/19 про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 12 000 грн, виконано казначейством 30 грудня 2020 року (а.с.21-22).

19 січня 2021 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про проведення нарахування і здійснення виплати компенсації у розмірі 3% річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням вказаного виконавчого листа і рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13.05.2019р. з 19.11.2019р. по 30.12.2020р. (а.с.20), на яку відповідачем надано відповідь, що законодавство не передбачає для Казначейства повноважень щодо нарахування компенсації при здійсненні безспірного списання коштів державного бюджету за КПКВК 3504030 на підставі судових рішень про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, п. 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, п. 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», 8415/02, п. 19 від 27.05.2004; та у справі «Лізанец проти України», 6725/03, п. 43 від 31.05.2007). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України», 29439/02 від 26.04.2005, і у справі «Крищук проти України», 1811/06 від 19.02.2009).

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (КЕСНКО v. UKRAINE, № 63134/00, п. 26 ЄСПЛ від 08.11.2005 року).

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 цієї статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини 5 якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих зобов`язань.

Тобто нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже саме органом державного казначейства порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням суду, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Доводи відповідача про порушення судом першої інстанції правил юрисдикції загальних судів не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Предметом розгляду у цій справі є питання стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми компенсації, передбаченої статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду, ухваленого за правилами цивільного судочинства у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки стосувались вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість. Тобто обставини справи не є аналогічними обставинам у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди.

Посилання Державної казначейської служби України на те, що вона свої зобов`язання щодо виконання рішення суду перед позивачем виконала в повному обсязі, не впливають на правильність висновку суду про наявність підстав для застосування до боржника відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Доводи відповідача, що правовідносини між сторонами не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», грунтуються на невірному тлумаченні норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, оскільки вказаним законом на державне казначейство покладено обов`язок виконання рішень суду про стягнення коштів (у даному випадку коштів на відшкодування завданої моральної шкоди), боржником за якими є державний орган (у даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України).

При цьому посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №826/17656/16 та від 30 квітня 2020 року у справі №804/2076/16 не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що у вказаних справах спір стосувався виконання рішення щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: