Справа №: 343/769/21
Провадження №: 2/0343/385/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2021 року м. Долина
Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:
судді - Монташевич С.М.,
з участю: секретаря судового засідання Шикор Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/769/21 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,
Стислий виклад позиції сторін:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником 1/2 частки у праві власності на вищевказаний житловий будинок. Право власності на даний об`єкт вона набула в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 . Власником іншої 1/2 частки є ОСОБА_2 . Відповідачі з дозволу її батька були зареєстровані в житловому будинку, однак жодного дня за вказаною адресою не проживали, ніколи не цікавилися житловим будинком, ніякої участі в його утриманні не брали і не беруть, не сплачували та не сплачують комунальних послуг чи орендної плати, не мають у ньому особистих речей, хоча їм не чинилися жодних перешкод у користуванні житлом. Деякий час вони проживали по АДРЕСА_2 у своєї матері. Факт не проживання відповідачів у житловому будинку АДРЕСА_1 підтверджується відповідним актом депутата. Факт реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в житловому приміщенні порушує її право на вільне розпорядження належним їй майном, зокрема, не дає можливості укласти договір купівлі-продажу цього житла.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала письмову заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 28).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги відтримав, вважає позов підставним, тому просить його задовольнити (а.с. 38, 39).
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про день час та місце розгляду справи, відзиву на позов від них не надходило.
Спір між сторонами не вирішений.
Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду:
ухвалою суду від 30.04.2021 відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання за участю сторін.
21 травня 2021 року від позивачки ОСОБА_1 поступила заяви про розгляд справи у її відсутності, збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
Ухвалою суду від 25.05.2021 прийнято до розгляду збільшені позовні вимоги та залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
26 травня 2021 року на електронну адресу суду та 28 травня 2021 року на поштову адресу суду поступили заяви від третьої особи ОСОБА_2 , якими він підтримав позовні вимоги позивачки.
Відповідачі відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надали, хоча були повідомлені про розгляд даної справи.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою суду від 02.06.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідачі клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляли, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за їх відсутності.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно.
Враховуючи, що відповідачі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилися, причин неявки не повідомили, відзиву на позов не подали, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому ухвалою від 24.06.2021 суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин:
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 11.08.2020, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.12.2020, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки у праві власності на житловий цегляний будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 235850911 від 08.12.2020, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/2 частка житлового будинку за вищевказаною адресою (а.с. 9). Інша 1/2 частка згаданої нерухомості належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 237213739 від 16.12.2020 (а.с. 31-32). Розмір ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 по власниках визначений у відповідному розрахунку (а.с. 11).
Згідно з довідками №№ 1595, 1596 від 22.04.2021 Долинської міської ради Івано-Франківської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12, 13).
Акт обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 19.04.2021, складений депутатом сільської ради за участю сусідів, вказує на те, що, зі слів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за вищевказаною адресою не проживають з 06.11.2018 по 30.10.2019, але прописані (а.с. 14).
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, яке належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_2 , частки яких виділено в натурі.
Оцінка суду:
вивчивши зміст позову, беручи до уваги заяви сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та представлені позивачкою на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які вона вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України).
Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї.
Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Судом встановлено, що позивачці та третій особі на праві приватної власності належить по 1/2 частці житлового будинку по АДРЕСА_1 .
У вказаному будинку зареєстровані - відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які більше року в ньому не проживають.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також не відносяться вони і до кола осіб, які постійно проживають разом з власниками і ведуть з ними спільне господарство. У помешканні немає їх особистих речей, з реєстрації за місцем знаходження будинку вони не знялися. Останні не використовують домогосподарство для проживання, а формальна їх реєстрація у ньому створює незручності стороні позивача, в тому числі щодо продажу житлового будинку.
Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали.
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке.
Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні з нормами ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016).
Оскільки відповідачі не були і не є членами сім`ї позивачки, відтак застосуванню до даних правовідносин підлягають вищевказані положення ст. 391 ЦК України.
Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають більше року без поважних причин, не оплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку, а їхня реєстрація у будинку перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що у належній їй частині будинку значаться відповідачі.
Дані обставини відповідачами не спростовані, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між ними і власниками не представлено.
За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
Розподіл судових витрат між сторонами:
питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що позивачка є інвалідом (а.с. 15), тому стягує з відповідачів на користь держави 908,00 гривень судового збору, які розприділяє між ними порівну.
На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317,319, 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 282, 289 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави по 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні судового збору з кожного.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Долинський районний суд Івано-Франківської області, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивачка: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Третя особа: ОСОБА_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Відповідачі: ОСОБА_3 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;
ОСОБА_4 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Повне рішення суду складено 24 червня 2021 року.
Суддя Долинського районного суду С.М. Монташевич