Справа № 463/7487/19
Провадження № 2/463/122/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з останнього на його користь заборгованість за договором позики від 01.08.2018 в сумі 3 789 525 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.08.2018 уклав з відповідачем договір позики на суму 150 000 доларів США на термін до 30.06.2019. В обумовлений строк відповідач коштів не повернув в тому просить стягнути заборгованість в судовому порядку в еквіваленті до національної валюти України згідно офіційного курсу НБУ.

Відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам ст. 178 ЦПК України і виключно в якому в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач викладає письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило.

В свою чергу, залучена до участі в справі третя особа ОСОБА_3 надала письмові пояснення щодо позову, долучивши докази їх направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що з 2009 року проживає з відповідачем в цивільному шлюбі і в подальшому сімейні відносини почали погіршуватись, а вона через поведінку відповідача припинила спільне з ним проживання. Позивач є племінником відповідача і на її думку договір позики має фіктивний характер та укладений з метою створення за нею заборгованості. Категорично ствердила, що про існування вказаного боргу їй нічого відомо не було і грошові кошти не витрачались в інтересах сім`ї. Також у сім`ї не було потреб позичати такі кошти. Сам позивач працював у страховій компанії, є особою молодого віку, а його фінансовий стан не дозволяв надати позику такого розміру.

Відповідей на такі пояснення не надходило.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 05.09.2019.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 24.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.09.2019 за заявою позивача суд вжив заходів забезпечення позову та до розгляду справи по суті наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.28), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Інтереси учасників справи представляли адвокати і в такому випадку згідно статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Третя особа в своїй першій заяві по суті спору в порядку статті 93 ЦПК України поставила запитання позивачу та відповідачу як свідкам. Позивач відповіді не надав. Відповідач надав відповіді. Третя особа не погодилась зі змістом відповідей відповідача, вважаючи такі неналежними і подала клопотання про зобов`язання сторін надати відповіді на поставлені запитання. Суд, розглянувши таке клопотання, протокольною ухвалою від 09.06.2021 відмовив у його задоволенні.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.09.2019. Справа призначена до судового розгляду по суті.

За відповідним клопотанням відповідача суд поставив на обговорення питання про можливість залучення як співвідповідача його цивільну дружину ОСОБА_3 . За відсутності згоди зі сторони позивача суд залучив останню в якості третьої особи, про що постановив відповідну ухвалу від 28.08.2020.

Позивач та відповідач приймали участь у розгляді справи в особі своїх повноважних представників. Третя особа приймала участь у розгляді справи особисто та через свого представника. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задоволити.

Представник відповідача під час виступу із вступним словом позов визнав та пояснив, що кошти дійсно отримані відповідачем і такі витрачені в інтересах сім`ї. На даний час позика не повернута. Просить позов задоволити.

Третя особа та її повноважний представник під час виступу із вступним словом проти позову заперечили з підстав, викладених в письмових поясненнях. Третя особа пояснила, що мала хороші доходи і сім`я не потребувала грошових коштів. Крім того, позичені кошти не були використані в інтересах сім`ї і вона не давала згоди на отримання такої позики.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення представника учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

В судовому засіданні встановлено, що 01.08.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого останній отримав фінансову позику в сумі 150 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.06.2019.

На підтвердження факту укладення договору позики відповідач надав позивачу власноручно написану розписку, копія якої долучена до матеріалів справи (.а.с5). Оригінал розписки оглянуто в судовому засіданні 09.06.2021.

На даний час відповідач позики не повернув, чого сторони не оспорюють.

Крім того, судом встановлено, що на момент отримання позики відповідач та третя особа перебували у цивільному шлюбі.

Вказана обставина також сторонами не оспорюється та відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню.

З метою примусового стягнення заборгованості за вказаним позовом позивач звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи наявні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Окремо суд наведе свої висновки щодо аргументів третьої особи.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справі яка розглядається надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів, а також дати їх повернення.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 150 000 доларів США суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Крім того, під час розгляду справи № 464/3790/16-ц (постанова від 16.01.2019) Велика Палата Верховного Суду вказала, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З метою правильного розуміння суті цього рішення суд не буде зазначати гривневого еквіваленту заборгованості за договорами позики, яка виражена в доларах США.

Висновки суду щодо аргументів третьої особи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Отже, у випадку вирішення в цій справі питання про те, чи використовувались кошти в інтересах сім`ї такі факти вважатимуться преюдиційними.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За наслідками розгляду справи № 183/1617/16 (постанова від 14.11.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Також під час розгляду цивільної справи № 404/1853/17 (постанова від 27.01.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

При цьому неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої судом встановлено, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Отже питання про те, чи використовувалися отримані кошти в інтересах сім`ї як преюдиційний факт має вирішуватись виключно в межах цивільної справи, де вказана обставина становитиме підставу позову, а предметом позову буде стягнення коштів в солідарному порядку і саме подружжя виступатиме відповідачами у справі.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом позивач не вказував, що обов`язок з їх повернення лежить також і на третій особі. Він також не просив залучити її в якості відповідача, натомість в судовому засіданні 28.08.2020 при вирішенні такого питання заперечував проти залучення ОСОБА_3 як співвідповідача, а підставою позову було виключно неповернення відповідачем суми позики. Предметом позову також було стягнення грошових коштів виключно з відповідача.

Як наслідок, в межах цієї справи суд не встановлював жодного факту використання коштів в інтересах сім`ї. Також він не встановлював протилежного факту - використання коштів не в інтересах сім`ї, оскільки як за суб`єктним складом, так і за підставою та предметом позову такі обставини не підлягають встановленню у цій справі.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з задоволенням позову у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 9989,20 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.4, 19) і який сплачувався при пред`явленні позову та заяви про забезпечення позову, яка задоволена ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.09.2019.

Клопотання про компенсацію інших судових витрат, а також доказів про такі витрати позивач не подав. Крім того, позивач в попередньому розрахунку в позовній заяві зазначив, що очікує понести судові витрати виключно у виді судового збору. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

У зв`язку з задоволенням позову понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Третя особа також не подала заяву про компенсацію їй судових витрат і не заявляла про їх розмір. Тому суд також не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 204, 218, 231, 524, 526, 533, 549, 550, 551, 610, 625, 629, 1046, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 150 000 доларів США (сто п`ятдесят тисяч доларів США).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 9 989,20 судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 21.06.2021.

Суддя: Леньо С. І.