Постанова

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 1018/3822/12

провадження № 61-22908св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Обухівського району Київської області в інтересах держави, в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , Українська міська рада Обухівського району Київської області,

третя особа - управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року у складі судді Тихановського О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Рубан С. М., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2012 року прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , третя особа - управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою Обухівського району Київської області виявлено факт порушення Українською міською радою Обухівського району Київської області вимог земельного законодавства при виділенні громадянам земельних ділянок. Посилався на те, що рішеннями Української міської ради від 12 серпня 2010 року було затверджено проекти землеустрою та передано у власність 18-ти громадянам, відповідачам у справі, земельні ділянки загальною площею 3,5696 га для будівництва і обслуговування будинку на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області. На підставі цього рішення міської ради відповідачам видано державні акти на право приватної власності на земельні ділянки.

При цьому прокурор посилався на те, що передача у власність відповідачам земельних ділянок відбулася з порушенням пункту 12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції 2001 року, оскільки надані відповідачам земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту (с. Плюти Обухівського району Київської області), які встановлені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року, а, отже, міська рада не мала права ними розпоряджатися.

Також, прокурор зазначав, що в подальшому ОСОБА_14 та ОСОБА_9 відчужили належні їм ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 29 жовтня 2011 року відповідачам ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , а ОСОБА_8 і ОСОБА_11 відчужили належні їм земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року ОСОБА_20 . Вважав, що оскільки земельні ділянки вибули із власності держави поза її волею, то вони мають бути витребувані із чужого незаконного володіння ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У зв`язку з наведеним, уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд: визнати недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області від 12 серпня 2010 року про передачу у власність відповідачів земельних ділянок загальною площею 3,5696 га для будівництва і обслуговування будинку на території с. Плюти у межах Української міської ради Обухівського району Київської області; визнати недійсними видані відповідачам державні акти на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 10, скасувати їх державну реєстрацію, а також просив визнати за державою право власності на спірні земельні ділянки, загальною площею 3,5696 га, вартістю 2 503 616,57 грн у межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2018 року суду об`єднано в одне провадження розгляд даної цивільної справи зі справою № 372/214/15-ц за позовом прокурора Обухівського району в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагенства в Київській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування землі на користь держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області з чужого незаконного володіння, в зв`язку з тим, що у даних справах спір стосується одного і того самого предмету, а саме земельних ділянок і поданий до одних і тих самих відповідачів.

Після об`єднання в одне провадження справ, прокурор уточнив позовні вимоги, шляхом зменшення, просив суд: визнати недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області від 12 серпня 2010 року про передачу у власність відповідачів земельних ділянок загальною площею 3,5696 га для будівництва і обслуговування будинку на території с. Плюти у межах Української міської ради Обухівського району Київської області; визнати недійсними видані відповідачам державні акти на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 10, скасувати їх державну реєстрацію.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 квітня 2015 року, позов прокурора Обухівського району Київської області задоволено частково скасовано рішення 59 сесії 5 скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 12 серпня 2010 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 3,5696 га у власність 18-ти громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області в частині відведення земельних ділянок громадянам: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_21 . Визнано недійсними: державний акт серії ЯЛ № 427303 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, вартістю 94 909,52 грн, виданий на ім`я ОСОБА_17 ; державний акт серії ЯЛ № 427293 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_16 ; державний акт серії ЯЛ № 427309 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, виданий на ім`я ОСОБА_15 ; державний акт серії ЯЛ № 427297 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_14 ; державний акт серії ЯЛ № 427308 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2231 га, вартістю 201 718,36 грн, виданий на ім`я ОСОБА_13 ; державний акт серії ЯЛ № 427307 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2233 га, вартістю 201 899,19 грн, виданий на ім`я ОСОБА_12 ; державний акт серії ЯЛ № 427306 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2232 га, вартістю 201 808,77 грн, виданий на ім`я ОСОБА_11 ; державний акт серії ЯЛ № 427301 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_10 ; державний акт серії ЯЛ № 427296 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_9 ; державний акт серії ЯЛ № 427300 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_8 ; державний акт серії ЯЛ № 427295 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_7 ; державний акт серії ЯЛ № 427294 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_6 ; державний акт серії ЯЛ № 427298 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_5 ; державний акт серії ЯЛ № 427299 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250 га, вартістю 213 546,43 грн, виданий на ім`я ОСОБА_4 ; державний акт серії ЯЛ № 427304 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, виданий на ім`я ОСОБА_3 ; державний акт серії ЯЛ № 427302 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, вартістю 94 909,52 грн, виданий на ім`я ОСОБА_2 ; державний акт серії ЯЛ № 427305 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; державний акт серії ЯЛ № 427310 на земельну ділянку площею 0,10 га, виданий на ім`я ОСОБА_21 . Скасовано державну реєстрацію земельних ділянок: кадастровий номер :04:023:0046 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер :04:023:0084 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Визнано за державою право власності на земельну ділянку загальною площею 3,3446 га, вартістю 2 503 616,57 грн, розташовану у с. Плюти Обухівського району Київської області. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов прокурора, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що виділені відповідачам земельні ділянки перебувають за межами с. Плюти в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, тому згідно з пунктом 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України розпорядником спірних ділянок є Обухівська районна державна адміністрація Київської області, що є підставою для скасування рішення міської ради і визнання недійсними державних актів про право приватної власності на спірні земельні ділянки.

Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року касаційні скарги Української міської ради Обухівського району Київської області, представника ОСОБА_20 - ОСОБА_22 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи указану постанову, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять суперечливі дані щодо розміщення спірних земельних ділянок, а тому судам необхідно встановити межі с. Плюти відповідно до рішення Київської обласної Ради від 15 квітня 2005 року.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, у задоволенні позову прокурора Обухівського району відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що прокурором не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою оспорюваних рішень від 12 серпня 2010 року про розпорядження спірною землею загальною площею 3,5696 га, так і на час розгляду справи судом, розташовані за межами с. Плюти, яке перебуває у відання Української міської ради Обухівського району Київської області, посилаючись на той факт, що згідно з актом від 15 вересня 2014 року збільшені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV межі зазначеного населеного пункту в розмірі 394,00 га закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками та передано їх на зберігання.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволення позову прокурора порушить принцип «належного врядування», призведе до непропорційного втручання у право відповідачів мирно володіти своїм майном та покладе на них обов`язок щодо можливого виправлення помилок органів державної влади та місцевого самоврядування.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У грудні 2019 року прокурор Київської області із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову. Також у касаційній скарзі заявник просив поновити йому строк на касаційне оскарження судових рішень та проводити розгляд справи у судовому засіданні за участю прокурора Генеральної прокуратури України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не вжили заходів щодо повної та об`єктивної перевірки доводів, на яких ґрунтується позов та апеляційна скарга органів прокуратури, одночасно в такий спосіб самоусунувшись в обов`язку створення необхідних рівних умов усім без винятку учасникам судового процесу для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм законодавства;

- не надали відповіді на усі доводи позовних заяв та апеляційної скарги, що не відповідає статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів;

- не врахували, що відсутні докази остаточного виконання рішення Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV у відповідності до вимог закону, а саме даних про внесення відомостей про збільшення меж земель с. Полюти до Державного земельного кадастру, тому дійшли передчасних висновків про наявність компетенції Української міської ради на розпорядження спірними землями;

- не надали належну оцінку доказам щодо перебування спірної землі в складі земель державної власності через її розташування за межами населеного пункту як на момент відведення у приватну власність, та і до цього часу, а саме листам: управління Держкомзему у місті Українка Обухівського району Київської області від 30 листопада 2010 року № 23-04/984; управління Держземагентства у Обухівському районі Київської області від 12 березня 2013 року № 03-15/155; управління Держземагентства у Обухівському районі Київської області від 29 жовтня 2014 року за № 1.1.-24/222 з доданими графічними матеріалами; управління Держземагентства у Обухівському районі Київської області від 04 вересня 2014 року за № 1.1-24/168 з доданими графічними матеріалами; Державного підприємства «Київський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» від 04 листопада 2014 року за № 01/04-06/677 з відповідними картографічними даними;

- не врахували інформацію від 04 листопада 2014 року № 01/04-06/677 Державного підприємства «Київський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» з відповідними картографічними матеріалами, з яких чітко вбачається факт розташування спірних земельних ділянок навіть після встановлення 15 вересня 2014 року збільшених меж населеного пункту на місцевості поза його оновленими межами;

- проігнорували те, що звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини, а прокурором обрано вірний спосіб захисту інтересів держави, зазначений в позові;

- не звернули увагу на те, що власники розташованої на спірних землях нерухомості на даний момент не позбавлені права звернутись до уповноваженого органу для вирішення питання в порядку статті 120 ЗК України, частини першої статті 377 ЦК України про надання їм в користування за передбаченою ЗК України процедурою частини спірної земельної ділянки, в межах, необхідних для обслуговування набутої нерухомості. Однак, жоден з набувачів оспорюваної землі наразі не заявляв вимог про справедливу та обґрунтовану компенсацію.

У липні 2020 року представник ОСОБА_20 - ОСОБА_22 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу прокурора Київської області, в якому заявник, не погоджуючись з доводами касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 грудня 2019 року касаційну скаргу прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Штелик С. П.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2019 року прокурору Київської області поновлено строк на касаційне оскарження рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року. Касаційну скаргу прокурора Київської області залишено без руху та надано йому строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою прокурора Київської області, витребувано із Обухівського районного суду Київської області матеріали справи № 1018/3822/12, надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У лютому 2020 року матеріали справи № 1018/3822/12 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року № 3127/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями на підставі службової записки секретаря Третьої судової палати Висоцької В. С. у зв`язку з обранням судді Штелик С. П. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2020 року касаційну скаргу прокурора Київської області та матеріали справи № 1018/3822/12 передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга прокурора Київської областіподана до Верховного Суду у грудні 2019 року, то вона підлягає розгляду у порядку визначеному в ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 серпня 2010 року рішенням 59 сесії 5 скликання Української міської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 3,5696 га у власність 18 громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується копією рішення.

На підставі вказаного рішення Української міської ради від 12 серпня 2010 року ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали державні акти на право власності на земельну ділянку. Вказаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери - :04:023:0076-0087 та :04:057:0046-0048.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 31 липня 2010 серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців правонаступником ГУ Держземагенства у Київської області є ГУ Держгеокадастру у Київській області.

В подальшому ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2011 року, зареєстрованого за № 1571, відчужив належну йому на підставі державного акту серії ЯЛ № 427297 земельну ділянку на користь ОСОБА_18

ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2011 року зареєстрований за № 2222 відчужив належну йому на підставі державного акту серії ЯЛ № 427296 земельну ділянку на користь ОСОБА_19 .

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 вересня 2014 року № 26902191 та № 26900160 власником земельних ділянок з кадастровими номерами :04:057:0046 та :04:023:0084, що розташовані в с. Плюти Обухівського району Київської області, на підставі договорів купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року є ОСОБА_20 .

Згідно з висновком відділу Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області від 23 липня 2010 року спірні земельні ділянки загальною площею 3,5696 га знаходяться на території с. Плюти Обухівського району Київської області.

Відповідно до листа відділу Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області від 30 листопада 2010 року № 23-04/984 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:023:0076 - 0087 та :04:057:0046-0048 згідно індексно-кадастрової карти ПК «Кадастровий офіс» розташовані в адміністративних межах Української міської ради за межами с. Плюти.

Згідно з листом управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області від 12 лютого 2013 року земельні ділянки з кадастровими номерами :04:026:0068, :04:026:0067, :04:023:0087, :04:023:0086, :04:023:0085, :04:023:0084, :04:023:0083, :04:023:0082, :04:023:0079, :04:023:0078, :04:057:0046, :04:057:0047, :04:057:0048, :04:023:0077, :02:046:0088, :04:023:0081, :04:023:0080 знаходяться за межами населеного пункту м. Українка, в адміністративних межах Української міської ради.

Відповідно до рішення Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV та викопіювання із кадастрового плану, встановлено межі с. Плюти Обухівського району Київської області згідно з проектом землеустрою щодо встановлення і зміни меж с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області розроблений Державним підприємством «Київський науково-дослідний проектний інститут землеустрою» від 24 жовтня 2013 року з визначенням загальної площі населеного пункту 394,0 га. Визнано, що втратило чинність рішення Київської обласної ради від 24 жовтня 2002 року «Про встановлення межі села Плюти Обухівського району».

У матеріалах справи наявний лист державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 04 листопада 2014 року, яким дане підприємство надало схеми розміщення спірних ділянок із зображенням меж с. Плюти Обухівського району Київської області.

Крім того, у листі Держкомзему Обухівського району Київської області від 29 жовтня 2014 року зазначено, що в архіві управління відсутня належним чином завірена копія проекту щодо встановлення меж с. Плюти Обухівського району Київської області і тому управління не може надати копії каталогів координат земельних ділянок, оскільки невідомо чи відповідають вони оригіналу.

Листом Держкомзему Обухівського району Київської області від 29 жовтня 2014 року надано викопіювання з програмного забезпечення ведення чергового кадастрового плану Обухівського району Київської області із нанесенням меж території с. Плюти Обухівського району Київської області та спірних земельних ділянок та повідомлено, що в архіві управління відсутня належним чином завірена копія проекту щодо встановлення меж с. Плюти Обухівського району Київської області і тому управління не може надати копії каталогів координат земельних ділянок, оскільки невідомо чи відповідають вони оригіналу.

12 листопада 2013 року реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Путицькому А. І. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2018 року у справі № 911/4654/15 за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Української міської ради до Обухівської районної державної адміністрації Київської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ленд Проект» (далі - ТОВ «Ленд-Проект») про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації «Про передачу у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва та ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» від 17 жовтня 2012 року № 1361 в частині передачі у власність громадянам земельних ділянок в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області; визнання недійсними рішення Реєстраційної служби Обухівського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки за ТОВ «Ленд-Проект» від 22 листопада 2013 року; визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19 грудня 2012 року № 2303 «Про передачу у власність 4-ом громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради»; визнання недійсними рішення Реєстраційної служби Обухівського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки за ТОВ «Ленд-Проект» від 22 листопада 2013 року № 8254241, 8253420, 8254084, 8252989; витребування в комунальну власність на користь територіальної громади в особі Української міської ради з незаконного володіння ТОВ «Ленд-Проект» земельних ділянок, загальною вартістю 633 227,20 грн, встановлено наступне.

Посилаючись, на виготовлені Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» схеми розміщення земельних ділянок за каталогами координат розташування земельних ділянок, що містяться в проекті землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, прокурор зауважив, що передані Обухівською районною державною адміністрацією Київської області за спірними розпорядженнями у власність громадянам земельні ділянки станом на момент винесення відповідних актів знаходились в межах с. Плюти площею 394,0 га, які були встановлені згідно рішення Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV «Про встановлення межі с. Плюти Обухівського району Київської області». Відповідно до приписів статей 83, 84, 173, 174, 176 ЗК України (в редакції, що діяла на момент прийняття вказаного рішення Київської обласної ради, так і спірних розпоряджень) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

За поданням Обухівської районної ради, рішенням Київської обласної ради «Про встановлення меж села Плюти Обухівського району» від 24 жовтня 2002 року № 074-04-ХХІV встановлено межі с. Плюти загальною площею 394,0 га, у тому числі: 10,0 га землі водного фонду, 88,0 га землі лісового фонду, 96,0 га землі житлової та громадської забудови, 96,0 га сінокоси, 104,0 га землі садівничих товариств. Відповідно до пункту 2 зазначеного рішення після набуття ним чинності зобов`язано здійснити перенесення в натурі меж зазначеного населеного пункту у встановленому чинним законодавством порядку.

Рішенням Київської обласної ради «Про встановлення межі села Плюти Обухівського району Київської області» від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV встановлено нові межі с. Плюти Обухівського району Київської області згідно з проектом землеустрою щодо встановлення і зміни меж с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, розробленим Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» за договором від 24 жовтня 2003 року № 428а, з визначенням загальної площі с. Плюти 394,0 га.

Зазначеним рішенням також встановлено, що проект землеустрою, зазначений в пункті 1 цього рішення, зберігається в Обухівському районному відділі земельних ресурсів. Визнано таким, що втратило чинність, рішення Київської обласної ради від 24 жовтня 2002 року № 074-04-ХХІV «Про встановлення межі села Плюти Обухівського району».

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суду не надано належних та допустимих доказів винесення відповідно до вимог на той час законодавства меж території с. Плюти в натурі (на місцевість), а також закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про межі території с. Плюти площею 394,0 га до державного земельного кадастру, станом на момент винесення Обухівською районною державною адміністрацією Київської області спірних розпоряджень.

Водночас, відповідно до листів Управлінням Держземагенства в Обухівському районі від 25 лютого 2016 року № 10-1003-99.6-1008/2-16 та від 26 лютого 2016 року № 10-1003-99.6-1037/2-16 слідує, що згідно статистичної інформації форми 2-зем (станом на 01 липня 2012 року) державної статистичної звітності за формою № 6-зем (станом на 31 грудня 2012 року) та індексно-кадастрової карти, автоматизованої системи кадастру та інших облікових даних площа с. Плюти в період з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2012 року становила 96,0 га.

Враховуючи межі предмету та підстав заявлених прокурором вимог, при вирішенні зазначеного спору, судом першої інстанції досліджувалась площа с. Плюти саме на момент прийняття Обухівською районною державною адміністрацією Київської області спірних розпоряджень, у той час як відповідно до частини третьої статті 173 ЗК України, включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до цього Кодексу.

За таких обставин, Господарський суд Київської області у рішенні від 11 грудня 2017 року у справі № 911/4654/15 дійшов висновку, що на час прийняття Обухівською районною державною адміністрацією Київської області спірних розпоряджень передані у власність громадянам спірні земельні ділянки не входили до меж населеного пункту с. Плюти, повноваження щодо розпорядження такими землями згідно пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) належали саме Обухівській районній державній адміністрації Київської області.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2018 року винесена у справі № 911/4654/15 за участю осіб, які не є сторонами у справі, що переглядається, щодо інших земельних ділянок та розпоряджень державних органів, а тому не є преюдиційним рішенням.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж с. Плюти, Української міської ради Обухівського району Київської області та їх закріплення межовими знаками, яка наявна у справі, що переглядається, 15 вересня 2014 року складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, відповідно до якого межі с. Плюти, яке входить у територію Української міської ради Обухівського району Київської області площею 394,00 га, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками.

Отже з урахуванням, статті 46 Закону України «Про землеустрій» рішення Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-IV «Про встановлення меж с. Плюти Обухівського району Київської області» набуло чинності фактично з 15 вересня 2014 року, а саме з дати винесення меж населеного пункту в натурі та встановлення межових знаків.

Рішенням Київської обласної ради «Про встановлення межі села Плюти Обухівського району Київської області» від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV недійсним в установленому порядку не визнавалось.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 173 ЗК України (у редакції на час прийняття рішення Українською міською радою від 12 серпня 2010 року) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викупу) відповідно до цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 174 ЗК України, у редакції яка діяла на час прийняття рішення міською радою, рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад.

За змістом пункту 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до повноважень районних рад входило і входить прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою району в межах і в порядку, визначених законом.

До прийняття ЗК України 2001 року положеннями Земельного кодексу Української РСР 1970 року також встановлювалось, що землі сільських населених пунктів, віднесених до перспективних для подальшого розвитку, відмежовуються від інших земель шляхом встановлення межі населених пунктів відповідно до проектів їх планування і забудови, які затверджуються виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів.

Землі сільських населених пунктів, не віднесених до перспективних, відмежовуються від інших земель у порядку внутрішньогосподарського землеустрою.

Отже, межі населеного пункту повинні встановлюватися та/або змінюватись рішенням відповідного компетентного органу або на підставі інших правових документів, виготовлених та/або прийнятих компетентними органами відповідно до законодавства, що діяло на час утворення населеного пункту та/або зміни його меж.

Крім того, статтею 46 Закону України «Про землеустрій» (у редакції на час прийняття рішення міською радою) передбачено, що для встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення і зміни меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Порядок розробки проектів землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень установлюється законодавством України.

Відповідно до статті 176 ЗК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України.

Форма та порядок видачі державного акта України на межі адміністративно-територіального утворення встановлюються Верховною Радою України.

Проте чинними на сьогодні нормативно-правовими актами не затверджено форми та порядку видачі державних актів України на межі адміністративно-територіальних утворень.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції, яка була чинною на час прийняття міською радою рішення), визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою.

Згідно із частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (який був чинним на час прийняття міською радою рішення) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, зокрема, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (чинний на час прийняття міською радою рішення) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку що сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту (села, селища, міста).

Межі населеного пункту встановлюються, змінюються відповідними компетентними органами у відповідності до положень земельного законодавства та законодавства про містобудівну діяльність, яке діяло на час утворення населеного пункту або зміни його меж.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2018 року у цій справі, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою оспорюваних рішень від 12 серпня 2010 року про розпорядження спірною землею загальною площею 3,5696 га, так і на час розгляду справи судом, розташовані за межами с. Плюти, яке перебуває у віданні Української міської ради Обухівського району Київської області, водночас посилаючись на той факт, що згідно з актом від 15 вересня 2014 року збільшені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV межі зазначеного населеного пункту в розмірі 394,00 га закріплені а натурі (на місцевості) межовими знаками та передано їх на зберігання.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що задоволення позову прокурора порушить принцип «належного врядування», призведе до непропорційного втручання у право відповідачів мирно володіти своїм майном та покладе на них обов`язок щодо можливого виправлення помилок органів державної влади та місцевого самоврядування.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не вжили заходів щодо повної та об`єктивної перевірки доводів, на яких ґрунтується позов та апеляційна скарга органів прокуратури, одночасно в такий спосіб самоусунувшись в обов`язку створення необхідних рівних умов усім без винятку учасникам судового процесу для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм законодавства; не надали відповіді на усі доводи позовних заяв та апеляційної скарги, що не відповідає статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів, є безпідставними, з огляду на те, що судами попередніх інстанцій перевірено та надано оцінку усім суттєвим доводам позовних заяв та апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у свої рішеннях зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аргументи касаційної скарги про те, що звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини, а прокурором обрано вірний спосіб захисту інтересів держави, зазначений в позові, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка. Зокрема апеляційний суд зазначив таке.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Таким чином апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Крім того, апеляційний правильно звернув увагу на те, що у рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) ЄСПЛ визначив особливу важливість принципу «належного урядування». Зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Апеляційний суд обґрунтовано врахував, що разі задоволення позову прокурора про визнання недійсним рішення Української міської ради про виділення фізичним особам землі та визнання недійсними державних актів на землю, фізичні особи фактично втрачають правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які їм надані державою в особі Української міської ради, та фактично зобов`язані повторно отримувати право на цю ж само землю, шляхом прийняття іншого рішення тією ж Українською міською Радою, що є невиправданим втручанням держави в мирне володіння майном громадян, які жодних порушень не вчинили.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки фізичним особам не були відомі обставини, які в подальшому були встановлені в ході розгляду справ господарськими судами, вони мали законні сподівання, що отримуючи право на землю в 2010 році Українська міська рада діяла в межах своїх повноважень та вони пересвідчились, що виділяється їм земля с. Плюти з урахуванням прийнятого рішення про розширення меж вказаного населеного пункту за 2005 рік, і прокурор не заперечував, що спірна земля і на даний час знаходиться в межах даного населеного пункту і вже винесена в натурі, визнання недійсним актів про право власності на землю призведе до втрати такого права фізичними особами, що є невиправданим втручанням держави в мирне володіння майном.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Як встановлено в судовому засіданні спірні земельні ділянки передані у власність відповідно до рішення Української міської ради згідно до розроблених проектів землеустрою. При розробці проектів землеустрою жодних невідповідностей норм земельного законодавства органами державної влади та місцевого самоврядування не встановлено. Крім того, органами державної влади, які повинні здійснювати контроль за діяльністю щодо передачі земель у державну власність не надано оцінки діям відділу Держкомзему у м. Українка, який протягом короткого часу дав протилежну інформацію щодо розташування спірних земельних ділянок, а саме: 23 липня 2010 року та 30 листопада 2010 року.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що задоволення позову порушить принцип «належного врядування» оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України(в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Щодо клопотання заявника про розгляд справи у судовому засіданні за участю прокурора Генеральної прокуратури України

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами у справі на стадії касаційного перегляду судових рішень, то підстави для розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін судом касаційної інстанції відсутні, а тому у задоволенні клопотання заявника про розгляд справи у судовому засіданні за участю прокурора Генеральної прокуратури України, необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити прокурору Київської області в задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю прокурора Генеральної прокуратури України.

Касаційну скаргу прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак
Г. І. Усик