Апеляційне провадження № 22-ц/824/7484/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Київ

Унікальний номер 361/3432/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 8 лютого 2021 року в приміщенні суду під головуванням судді Сердинського В.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, що виникла за спільним зобов`язанням подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним і ОСОБА_3 22.06.2007 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав позику у розмірі 85000,00 гривень строком до 23.06.2013 на придбання земельної ділянки для потреб сім`ї у м. Бровари Київської області у період спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_2 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2015, його позов (позикодавця) до чоловіка відповідача - ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено і вирішено стягнути 85000,00 гривень та судовий збір в розмірі 3654 гривень.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 02.12.2014, шлюб між відповідачем і ОСОБА_3 розірвано.

Кошти, які позивач отримав як позику, були використані для потреб сім`ї, а саме, на придбання земельної ділянки. Земельна ділянка є спільним майном подружжя і вона була придбана в період їхнього перебування у шлюбних відносинах.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу, що виникла за спільним зобов`язанням подружжя внаслідок укладеного 22.06.2007 договору позики між ОСОБА_3 і ним у розмірі 85000,00 грн. та витрати на сплату судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наявність судових рішень, в яких встановлені преюдиційні факти щодо спільності майна колишнього подружжя відповідача та ОСОБА_3 та щодо задоволення позову про стягнення з ОСОБА_3 85 000,00 грн боргу та 3 654,00 грн судового збору.

Залишено і поза увагою суду положення норм сімейного законодавства, оскільки борги подружжя виникли в інтересах сім`ї, оскільки договір позики, який укладено одним з подружжя створює обов`язок і для другого з подружжя, так як вказані кошти використані в інтересах сім`ї.

Застосування до вказаних правовідносин норм спадкового законодавства є помилковим і свідчить про те, що суд першої інстанції не розмежував зобов`язальні правовідносини солідарних боржників і зобов`язальні відносини у спадкових справах.

Вважає відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності необґрунтованою, оскільки строк позовної давності перервався пред`явленням виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 85 000,00 грн і судового збору в розмірі 3654,00 грн, які стягнуті за рішенням суду від 17.12.2015.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити з підстав її безпідставності та необґрунтованості.

Вказує, що позивачем не доведено факт обізнаності відповідача при оформленні ОСОБА_3 розписки про отримання грошових коштів в 2007 році.

Також вважає вірним висновок суду щодо застосування строків позовної давності, оскільки ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі ототожнює переривання перебігу позовної давності із перериванням строку давності пред`явлення виконавчого листа до виконання, що є неприпустим.

Також позивачем жодним чином не доведено факту використання коштів, отриманих за договором позики, в інтересах сім'ї.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи та недоведеність позовних вимог, вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року в справі №361/1410/15-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 85000 грн. та судовий збір в розмірі 3654 грн. (а.с.6-7).

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області Шкред І.Ю. від 11 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження №50756124 при примусовому виконанні виконавчого листа №361/1410/15-ц, виданого 10.03.2016 р. Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 85000,00 грн. та судового збору в розмірі 3654,00 грн. (а.с.15).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що сума боргу ОСОБА_3 повернута не була, грошові кошти позичались в інтересах сім`ї для придбання в подальшому земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, заперечуючи проти позову вказувала, що про існування позики їй не було відомо та будь-якої згоди на отримання цих коштів у позику вона не надавала, раніше згаданих коштів не бачила і тим самим вказані кошти не були використані в інтересах сім`ї.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

07 червня 2019 року державним нотаріусом Броварського міської державної нотаріальної контори Київської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом на користь ОСОБА_6 .

Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року по справі №361/1410/15 було видано виконавчий лист.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 має правові можливості для реалізації рішення суду по справі №361/1410/15 про стягнення заборгованості шляхом звернення до спадкоємиці.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т., зареєстрованого в реєстрі за №3996, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , була відчужена на користь ОСОБА_3 .

В рамках розгляду справи №361/1410/15 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2015 визначений боржник, а саме: ОСОБА_3 , також визначено лише факт отримання позики та порушення зобов`язання щодо своєчасного повернення коштів боржником.

Жодних згадувань чи посилань ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 є співборжником чи про те, що кошти бралися ОСОБА_3 в інтересах сім`ї та витрачалися на потреби сім`ї не було.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто, лише у разі, якщо договір позики був укладений в інтересах сім`ї, боржниками за цим договором мають вважатися обоє з подружжя.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, а також у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №752/24638/18 провадження №61-13652св20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 р. у справі №372/1558/16-ц (провадження №61-26356св18) указує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12.01.2021 р. у справі №404/330/19 зазначив: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК Україна вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов; 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Також, Верховний Суд у своїй постановах наголошує на тому, що важливу роль при вирішенні спорів у подібних правовідносинах відіграє факт використання майна, одержаного за договором, саме в інтересах сім`ї, а також зазначає про обов`язковість надання згоди другим з подружжя на укладення договору в інтересах сім`ї.

Отже, позивач, зазначаючи, що кошти за розпискою були отримані для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не довів той факт, що надані ним у борг за розпискою кошти були витрачені в інтересах сім`ї (на придбання земельної ділянки).

А враховуючи судову практику та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, одного лише факту укладення одним із подружжя договору позики в інтересах сім`ї недостатньо для того, щоб кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, беручи до уваги ще й факт відсутності надання згоди другим з подружжя на укладення договору позики, у вказаному випадку відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 боргу. З огляду на що, доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування у вказаній справі строків позовної давності, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України також закріплено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Виходячи з положень ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності складає 3 (три) роки.

ОСОБА_1 була пред`явлена позовна заява до чоловіка відповідача ОСОБА_3 у лютому 2015 року, а рішення було ухвалено 17.12.2015 р.

Вказану позовну заяву подано 16 травня 2019 року, тобто через 3 роки і 5 місяців.

Зазначаючи в апеляційній скарзі, що строк позовної давності було перервано внаслідок вчинення виконавчих дій державним виконавцем позивач помилково ототожнює вчинення таких дій, яка свідчить про намір погасити борг, що визначений рішенням суду, із вчиненням дії, яка свідчить про намір стягнення з ОСОБА_2 стягнути заборгованість.

Вчинення виконавчих дій про стягнення з ОСОБА_3 за рішенням суду від 17.11.2015 боргу знаходиться у площині інших вимог і не може розцінюватися судом як частина вказаних вимог.

Отже, ураховуючи положення ст. 264 ЦК України, у вказаних правовідносинах не відбулося переривання перебігу позовної давності.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_1 пред`явлено з пропуском строку позовної давності.

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони, також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи позивача.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: