ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2480/21 Справа № 202/811/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

за участю секретаря Бондаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після смерті її чоловіка відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 заповіту не складав. У ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги, окрім позивача, є діти від першого шлюбу: син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 , відповідачі по справі, які також звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Вказала, що у 2008 році ОСОБА_4 переніс обширний інсульт головного мозку, з того часу він не міг без сторонньої допомоги здійснювати соціально-побутові дії. Весь час, вона, як дружина надавала допомогу хворому чоловікові. У 2011 році вона офіційно звернулася до Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті ради щодо можливості виконувати обов`язки опікуна. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 18 листопада 2011 року, затверджено висновок щодо можливості виконувати нею обов`язки опікуна по відношенню до ОСОБА_4 . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2012 року визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 недієздатним та призначено її ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_4 . Стверджує, що ОСОБА_4 постійно потребував сторонньої допомоги та догляду, перебував у безпорадному стані, вона в свою чергу постійно опікала його, чого ніколи не робили його рідні діти відповідачі по справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На її неоднократні усні прохання до відповідачів надати будь-яку або фізичну або матеріальну допомогу їх батькові або відмовляли, або просто ігнорували її прохання. Похованням чоловіка також займалася тільки вона. Просила суд: усунути ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 17,6, житловою 27,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.3-6).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено (том 2 а.с.16-21).

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с. 29-33).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 26 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якубою, зареєстровано в реєстрі за №Н 7194 ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (тмо 1 а.с.167).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (том 1 а.с. 176).

ОСОБА_3 до одруження « ОСОБА_5 » є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (том 1 а.с.а.с.180,181).

Згідно зі Свідоцтвом про смерть, виданого Індустріальним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, виданого 07 березня 2017 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис 277 (том 1 а.с.166).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до спадкової справи №2/2017 заведеної 21.03.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулися дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 . Згідно зі спадковою справою свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося (том 1 а.с. 163-184).

Відповідно до виписки із історії хвороби №3812/758 ОСОБА_4 , останній знаходився на стаціонарному лікуванні з 17.07.2008 року по 07.08.2008 року після перенесеного ішемічного інсульту в обох гемисферах (17.06.2008 р.) з розсіяною органічною симптоматикою.

Згідно з епікризом із історії хвороби №12260/2008 ОСОБА_4 з 25.11.2008 року по 05.01.2009 року знаходився на стаціонарному лікуванні у КУ ДОкПБ в 37 відділі, реабілітаційний період гострого порушення мозкового кровообігу в обох гемисферах головного мозку. Інфаркти в заднє-лобних областях з обох сторін і лівої потиличної долі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2012 року визнано ОСОБА_4 недієздатним та призначено ОСОБА_1 опікуном над чоловіком ОСОБА_4 .

В судовому засіданні встановлено, про що не заперечувала і позивач, та підтверджується показаннями допитаних свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що померлий ОСОБА_4 потребував догляду та такий догляд за ОСОБА_4 здійснювала його дружина.

Жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив той факт, що ОСОБА_4 просив відповідачів, своїх дітей, надавати йому допомогу, а позивач вказала на те, що вона забезпечувала чоловіка всім необхідним.

Допитана, як свідок відповідач ОСОБА_3 та свідки ОСОБА_8 вказали, що дружина ОСОБА_4 перешкоджала спілкуватися дітям з батьком.

Також, суд 1 інстанції не прийняв до уваги покази свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки вони не спілкувалися з ОСОБА_4 стосовно необхідності надання допомоги дітьми або ніколи їх не бачили.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі умисно уникали від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, та взагалі потреба спадкодавця в допомозі саме відповідачами, та доводи позивача про наявність підстав для усунення відповідачів від права на спадкування у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Статтею 1224 ЦК передбачені випадки усунення від права на спадкування осіб, які відповідно до закону або заповіту мають право на спадкування після смерті спадкодавця.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Положеннями ч. 5, 6 ст.1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно роз`яснень в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував такої допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

А відтак, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18), від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц (провадження № 61-21194св18), від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15-ц (провадження № 61-7243св18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 умисно ухилялися від надання допомоги батькові, який потребував допомоги у зв`язку із наявністю у нього тяжких захворювань.

Надані сторонами докази не свідчать, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уникали обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу ОСОБА_4 , жоден із допитаних свідків не підтвердив той факт, що відповідачі не виконували своїх обов`язків по відношенню до батька, та не надано доказів, щодо звернення до відповідачів про надання такої допомоги як померлим так і його дружиною.

Врахувавши зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та усунення від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів також наголошує на тому, що позивачем не доведено факту того що її чоловік, чи вона звертались до відповідачів з проханням про надання матеріальної допомоги, якої б потребував померлий.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: