Номер провадження: 22-ц/813/2949/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року по цивільній справі ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про зобов`язання не перешкоджати в користуванні квартирою та виділ частки квартири у власність в натурі,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Київського районного суду м. Одеси 20 грудня 2018 року надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , уточнений 21.03.2019 року, пред`явлений до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, згідно якого просила:

- визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення у користування ОСОБА_2 житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №2, заг. пл.. 11,6 кв.м., житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №3, заг.пл. 12,0 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші приміщення: коридор, пл.. 13,4 кв.м, кухню площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,6 кв.м., комору площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.;

- зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 в вільному користуванні житловими кімнатами, площами 11,6 кв.м. та 12,0 кв.м., та приміщенням загального користування вищевказаної квартири;

- зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 та не перешкоджати ОСОБА_2 у вільному доступі до квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцем 1/2 частини майна померлого батька ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015.

Власником іншої половини квартири є мати померлого ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка після вступу у спадщину змінила замки на дверях до квартири та ключі позивачці не надала. Позивачка в інтересах сина неодноразово зверталась до відповідачки та намагалась вирішити мирним шляхом спірні відносини із приводу користування квартирою: пропонувала укласти договір про порядок користування спільною частковою власністю, пропонувала викупити долю її сина, проте жодної відповіді так і не отримала. У подальшому позивачу стало відомо, що відповідачка без погодження з сином позивача та позивачем, як представником сина, незаконно заселила до квартири сторонніх осіб та весь прибуток від здачі в оренду квартири привласнює собі. Оскільки питання мирним шляхом вони врегулювати не може, вона змушена була звернутись до суду з дійсним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року Позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради , місцезнаходження 65086, м. Одеса, вул. Дерибасівська, 8), про зобов`язання не перешкоджати в користуванні квартирою та виділ частки квартири у власність в натурі задоволено частково, ухвалено:

визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виділення у користування ОСОБА_2 житлову кімнату, вказану в технічному паспорті від 07.03.2012 року під номером 3, заг. пл. 12,0 кв. м., та у користування ОСОБА_3 житлову кімнату, вказану у технічному паспорті від 07.03.2012 року під №2, заг. пл. 11,6 кв. м.;

залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші приміщення: житлову кімнату під номером 6 житл. пл. 18,7 кв. м., коридор, пл. 13,4 кв. м, кухню площею 10,0 кв. м, туалет площею 0,9 кв. м., ванну кімнату площею 3,6 кв. м., комору площею 2,2 кв. м., балкон площею 3,3 кв. м.;

зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 в вільному користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 та не перешкоджати ОСОБА_2 у вільному доступі до квартири;

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що сторони як спадкоємці померлого ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках і ця обставина ніким не оспорюється, то син позивачки як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням 13.04.2020 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року та ухвалити у відповідній частині (абз. 2,3 резолютивної частини рішення) нове рішення яким:

-визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення у користування ОСОБА_2 житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під номером 2, загальною площею 11,6 кв.м. та житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під номером 3, загальною площею 12.0 кв.м.

- залишити у спільному користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші приміщення: коридор площею 13,4 кв.м., кухню площею 10,0 кв.м., туалет площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,6 кв.м., комору площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.

-в іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновки викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування.

Вказує, що з моменту отримання документів про право власності на спадкове майно і по момент подання апеляційної скарги, ОСОБА_3 протиправно позбавила неповнолітнього ОСОБА_2 власності, а саме квартири, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_4 , шляхом самовільного захоплення та здачі її в оренду третім особам, що підтверджується листом від 13.08.2018 року Приморського відділу поліції в м. Одесі, та свідченням представника відповідача, які він надав в судовому засіданні.

Апелянт звертає увагу на те, що в порушення норм права, суд першої інстанції не припинив незаконні дії відповідача, визнаючи свій порядок користування квартирою, не обґрунтував свої дії, не надав в мотивовану оцінку аргументам позивача, чим грубо порушив вимоги статті 256 ЦПК України.

Також зазначає, що визначаючи інший порядок користування квартирою, суд, порушив статтю 18 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно- гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Згідно висновку № 22/2019 року судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 13.06.2019 року (а.с. 82-90), експерт надав на розгляд суду один технічно можливий варіант порядку користування приміщенням спірної квартири між співвласниками

ОСОБА_1 зазначає, що оскільки її син ОСОБА_2 є неповнолітнім та має право мешкати зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст. 50 Житлового кодексу України, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Тому цілком зрозуміло, що при визначенні порядку користування квартирою, наполягає на виділенні ОСОБА_2 в користування двох житлових кімнат, загальною площею 23.6 кв.м.

Також, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивної судочинства прийняв рішення стосовно прав відповідачки користування житловими кімнатами, що не могло бути предметом позовних вимог.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що рішення суду першої інстанції сприяє незаконним діям ОСОБА_3 по позбавленню дитини права власності, призвело до звуження обсягу існуючих прав неповнолітньої дитини, та порушує її охоронювані законом інтереси.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.04.2020 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року по цивільній справі ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про зобов`язання не перешкоджати в користуванні квартирою та виділ частки квартири у власність в натурі було відкрито.

Ухвалою від 21.04.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 24 вересня 2020 року на 11:40 год.

24.09.2020 року розгляд справи було відкладено на 04.02.2021 року о 09:45 год у зв`язку з перебування головуючого судді Князюка О.В. у відпустці (наказ від 23.09.2020 року № 106-в)

04.02.0221 року до суду представником, ОСОБА_3 адвокатом Гращенко Г.Е. подано клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з необхідністю додаткового часу на проведення перемови з апелянтом щодо укладення мирової угоди.

Розгляд справи було відкладено на 17.06.2021 року на 11:30 год.

14.06.2021 року від ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутності апелянта. ОСОБА_5 зазначила, що жодних перемовин про мирне врегулювання спору не ведення, апеляційну скаргу підтримала та просила суд задовольнити в повному обсязі.

17.06.2021 року в судове засідання з`явилися представник позивача адвокат Черток О.В. та представник відповідача адвокат Гращенко Г.Е.

Представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив колегію суддів залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей ОМР у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцем 1/2 частини майна померлого батька ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122384003 від 28.04.2018 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності наступним співвласникам:

- ОСОБА_2 з частковою 1/2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015;

- ОСОБА_3 з частковою 1/2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015.

Як вбачається з пояснень представників сторін, між сторонами існує спір із приводу порядку користування вказаною квартирою та позивач не має доступу до квартири та ключей.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що права ОСОБА_2 , як законного співвласника, щодо володіння та користування належною їй частиною квартири відповідно до її частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом вселення до спірної квартири та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні такого права, встановлення порядок користування квартирою.

Колегія погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується тільки частково виходячи з наступного.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо користування спірною квартирою є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування сторонами не досягнуто. Встановлення порядку користування житлом рішенням суду не свідчить про порушення прав відповідача, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року та в постанові від 03.10.2018 року по справі № 363/928/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном.

З огляду на вищевказане, та те, що сторони як спадкоємці померлого ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках і ця обставина ніким не оспорюється, то син позивачки як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири.

Колегія приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що оскільки син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 є неповнолітнім та має право мешкати зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст. 50 Житлового кодексу України, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

У відповідності до копії технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 07.03.2012 року, загальна площа квартири становить 75,7 кв.м., житлова 42,3 кв.м..

Квартира складається із трьох житлових кімнат, площами 11,6 кв.м., 12,0 кв.м. та 18,7 кв.м., також до складу квартири входить наступні приміщення: коридор, площею 13,4 кв.м, кухня, площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванна кімната площею 3,6 кв.м., комора площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає за можливе визначити інший порядок користування квартирою, ніж здійснений судом першої інстанції, а саме порядок зазначений у позовних вимогах ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та відповідає висновку № 22/2019 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 13.06.2019 року (а.с. 82-90):

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом:

- виділення у користування ОСОБА_2 житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №2, заг. пл.. 11,6 кв.м., та житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №3, заг.пл. 12,0 кв.м.;

- виділення у користування ОСОБА_3 житлову кімнату, вказану у технічному паспорті від 07.03.2012 року під № 6 заг. пл. 18,7 кв.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші приміщення: коридор, пл.. 13,4 кв.м, кухню площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,6 кв.м., комору площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.;

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог, оскільки відповідно до уточненої позовної заяви, позивач просила суд визначити порядок користування всією квартирою АДРЕСА_1 .

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та не взято до уваги той факт, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 є неповнолітнім та має право мешкати зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст. 50 Житлового кодексу України.

Щодо порушень норм процесуального права, слід зазначити наступне.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України процесуальні порушення, допущені при ухваленні судового рішення, можуть бути підставою для його скасування або зміни, однак лише у випадку, якщо такі процесуальні порушення призвели до неправильного вирішення питання по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про часткове позовних вимог.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про зобов`язання не перешкоджати в користуванні квартирою та виділ частки квартири у власність в натурі задовольнити.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом:

- виділення у користування ОСОБА_2 житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №2, заг. пл. 11,6 кв.м., та житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №3, заг.пл. 12,0 кв.м.;

- виділення у користування ОСОБА_3 житлову кімнату, вказану у технічному паспорті від 07.03.2012 року під № 6 заг. пл. 18,7 кв.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші приміщення: коридор, пл. 13,4 кв.м, кухню площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,6 кв.м., комору площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.;

Зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 в вільному користуванні житловими кімнатами, площами 11,6 кв.м. та 12,0 кв.м., та приміщенням загального користування вищевказаної квартири;

Зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 та не перешкоджати ОСОБА_2 у вільному доступі до квартири

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін