Єдиний унікальний номер 233/5446/20
Номер провадження 22-ц/804/1457/21
Єдиний унікальний номер 233/5446/20 Головуючий у 1 інстанції Наумик О.О.
Номер провадження 22-ц/804/1457/21 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 червня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №233/5446/20 за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго»,

на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2021 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працює в Обласному комунальному підприємстві «Донецьктеплокомуненерго» слюсарем з ремонту ТМ.

У період за вересень та жовтень 2020 року включно відповідач, у порушення ст.115 КЗпП України, не виплатив йому заробітну плату в сумі 25 000 гривень, у зв`язку з чим йому спричинена моральна шкода, оскільки він був вимушений позичати гроші у знайомих, що викликало у нього моральні страждання.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за липень-жовтень 2020 року включно у сумі 25000 гривень, моральну шкоду в розмірі 8000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі без утримання обов`язкових податків та зборів станом на жовтень 2020 року включно в розмірі 25000 гривень, на відшкодування моральної шкоди 5000 гривень, судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 840,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОКП «Донецьктеплокомуненерго», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач визнає, що мало місце порушення строків виплати заробітної плати, але не тільки позивачу, а всім працівникам.

Відповідач надав суду першої інстанції докази про відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем, проте суд не прийняв їх до уваги та стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість, яка фактично була відсутня.

Наявність воєнного конфлікту, економічно необґрунтованого тарифу, проходження опалювального сезону 2019-2020 року та незаконний арешт рахунків відповідача органами державної виконавчої служби, позбавили відповідача значної частини доходів.

Також, кошторисом підприємства не передбачено коштів для виплати моральної шкоди.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

25 травня 2021 року до Донецького апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. В обґрунтування відзиву зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим без порушень матеріального та процесуального права.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем у спірний період часу.

Згідно розрахункових листів слюсаря ТМ цеха 230 (таб. № 2301778) відповідач має заборгованість перед ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2020 року в сумі 25418,85 гривень.

Доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2020 року позивачем не надано.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОКП «Донецьктеплокомуненерго» підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростована та обставина, що у спірний період часу позивач перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, факт нарахування позивачу заробітної плати у спірний період та невиплати нарахованої заробітної плати у повному обсязі відповідачем не спростовано.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано розрахункові листи слюсаря з ремонту ТМ цеха 230 (таб. № НОМЕР_1 ), з яких вбачається, що відповідач має заборгованість перед позивачем за вересень - жовтень 2020 року у розмірі 25418,85 гривень. (а.с. 23)

Доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі у період липень серпень 2020 року позивачем не надано: розрахункові листки (а.с.24) надані у примірнику, з якого не убачається період, за який ці листки надані, і, крім того, з одного з листків не убачається прізвище, ім`я та по-батькові особи, розрахунку з якою вони стосуються.

Зазначені розрахункові листи відповідачем не спростовано.

З листа Головного управління Держпраці у Донецькій області від 20 листопада 2020 року № 04.2/16-10/М-1264 вбачається, що відповідно до Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Головним управлінням Держпраці у Донецькій області у серпні-вересні 2020 року було проведено позаплановий захід у формі інспекційного відвідування ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та встановлено порушення ст. 115, 116, 117 КЗпП україни, в тому числі встановлено наявність заборгованості перед позивачем по заробітній платі. За результатами позапланового заходу у формі інспекційного відвідування внесено припис про усунення виявлених порушень та складено протокол про адміністративне правопорушення на в.о. генерального директора ОКП «Донецьктеплокомуненерго», Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області Донецької області накладено на в.о. генерального директора ОКП «Донецьктеплокомуненерго» адміністративне стягнення. (а.с. 22)

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 43 Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю.

За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Вказана норма права кореспондується із частиною 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Доводи апеляційної скарги, що кошторисом підприємства не передбачено коштів для виплати моральної шкоди, не мають правового значення.

Оскільки, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода позивачу, яка полягає у невиплаті нарахованої заробітної плати, у зв`язку з чим, позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначена судом першої інстанції відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи з врахуванням вимог розумності і справедливості та у відповідності до вимог чинного законодавства (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду з приводу подання скаржником до апеляційної скарги нових письмових доказів у вигляді довідки № 370/03 від 02.02.2021 року, довідки №1305/09 від 05.04.2021 року, платіжних доручень №4525 від 14.12.2020 року, №6150 від 02.09.2020 року, №4981 від 24.12.2020 року, №5093 від 29.12.2020 року, №5233 від 04.01.2021 року, №5285 від 11.01.2021 року, №3095 від 23.10.2020 року, №3349 від 09.11.2020 року, №3604 від 17.11.2020 року, №3912 від 25.11.2020 року, №4086 від 30.11.2020 року, №4275 від 07.12.2020 року, зазначає наступне.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №264/949/19, постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Враховуючи, що в апеляційній скарзі не наведені виняткові обставини, які об`єктивно не залежали від відповідача, щодо неподання доказів до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених нормами ЦПК України, для прийняття до уваги та надання відповідної оцінки зазначеним новим доказам у вигляді довідки № 370/03 від 02.02.2021 року, довідки №1305/09 від 05.04.2021 року, платіжних доручень №4525 від 14.12.2020 року, №6150 від 02.09.2020 року, №4981 від 24.12.2020 року, №5093 від 29.12.2020 року, №5233 від 04.01.2021 року, №5285 від 11.01.2021 року, №3095 від 23.10.2020 року, №3349 від 09.11.2020 року, №3604 від 17.11.2020 року, №3912 від 25.11.2020 року, №4086 від 30.11.2020 року, №4275 від 07.12.2020 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи нових письмових доказів у вигляді зазначених вище довідок, відмовлено.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної - відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська