Справа № 161/1846/21
Провадження № 2/161/1620/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Демчук Т.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування реєстрації речового права на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування реєстрації речового права на нерухоме майно.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що за підписом ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 було відчужено належну їй квартиру по АДРЕСА_1 за договором довічного утримання від 19.05.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Рачковою Т.О.

Вказує, що ОСОБА_3 вважає цей договір нікчемним, як такий, що нею особисто ніколи не укладався і не підписувався, доручення чи довіреності на підписанні від її імені цього договору або на право розпорядження своїм майном нікому не надавала.

В подальшому, договір довічного утримання був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_4 , а також накладено заборону на відчуження квартири ОСОБА_3 .

Проте вважає таке обмеження незаконним і воно підлягає скасуванню у зв`язку з нікчемністю правочину.

Зазначає, що станом на момент укладання та посвідчення договору, ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані у зв`язку з перенесеним ішемічним інсультом, який стався 03.04.2020 року та внаслідок чого перебувала на стаціонарному лікуванні до 14.04.2020 року. При цьому, копію договору вона отримала лише в липні 2020 року у приватного нотаріуса на вимогу.

Також вказує, що документи про право власності на квартиру, паспорт ОСОБА_3 та ідентифікаційний код зникли.

При цьому, ОСОБА_4 після укладення договору довічного утримання став готувати документи для поміщення ОСОБА_3 в геріатричний пансіонат і відповідач ніяких дій щодо її догляду не вчиняв.

А тому, за таких обставин слід вважати, що укладений від імені « ОСОБА_6 », нині ОСОБА_3 договір довічного утримання догляду є завідомо нікчемним правочином на підставі ч. 2 ст. 215, ч. 1, 4, 5 ст. 216 та ст. 228 ЦК України, оскільки він був спрямований не на здійснення довічного утримання ОСОБА_3 , а на незаконне заволодіння її майном у великих розмірах під виглядом договірних дій з порушенням її конституційних прав та інтересів.

У зв`язку з чим, просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до договору довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , повернувши у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , шляхом скасування державної реєстрації речового права на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на ім`я ОСОБА_4 , а також скасувати обтяження у вигляді заборони на відчуження вказаної квартири.

Ухвалою суду від 03.03.2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Рачкову Т.О.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала суду письмові пояснення по суті позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.05.2020 року між ОСОБА_3 (за підписом ОСОБА_5 ) та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 належну їй квартиру по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Рачковою Т.О. (а.с. 16-17).

При цьому, як вбачається із копії договору, він був підписаний від імені відчужувача та за її дорученням ОСОБА_5 .

Як з`ясовано в судовому засіданні, представник позивача ОСОБА_1 в своїх поясненнях вказує, що укладений між сторонами договір є недійсним з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України, оскільки він порушує публічний порядок та був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і на незаконне заволодіння майном ОСОБА_3 .

Разом з тим, з приводу посилання позивача на те, що оспорюваний договір довічного утримання порушує публічний порядок, суд зазначає наступне.

За ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України).

Ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3).

Ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи не підтверджено, а позивачем не доведено в ході її розгляду, що укладений між сторонами договір довічного утримання від 19.05.2020 р. порушує публічний порядок, зокрема, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

З огляду на вказане, суд не приймає доводи позивача про недійсність договору довічного утримання на підставі ч. 1 ст. 228 ЦК України.

А тому, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 228 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування реєстрації речового права на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 18 червня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк