РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м. Одеса Справа № 522/20238/20

Провадження № 2/522/892/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кузнецової В.В.

за участю секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ФОП « ОСОБА_1 » до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,-

ВСТАНОВИВ:

16.11.2020 року до суду надійшла позовна заява ФОП « ОСОБА_1 » ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Ухвалою суду від 18.11.2020 року позовну заяву ФОП « ОСОБА_1 » залишено без руху.

30.11.2020 р. до суду надійшла відповідь з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, щодо місця реєстрації відповідача.

07.12.2020 р. на виконання ухвали суду від 18.11.2020 року позивач надав суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 09.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ФОП « ОСОБА_1 » до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13 січня 2021 року.

13.01.2021 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення судової повістки відповідачу судове засідання відкладене на 18.02.2021 року.

18.02.2021 року відповідач звернулася до суду із заявою про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим судове засідання відкладене на 23.03.2021 року.

23.03.2021 року представник відповідача звернулася до суду із заявою про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим судове засідання відкладене на 13.05.2021 року.

13.05.2021 року судове засідання відкладене на 23.06.2021 року.

Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача надала суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України та просила відмовити у задоволенні позову.

Крім того, 23.06.2021 року представник відповідача надала суду письмові пояснення, відповідно до яких вважає позов не доведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Наказом №31 по ФО-П «Божок Н.М.» від 27.07.2016 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду керуючого магазином з повною матеріальною відповідальністю з окладом згідно штатного розкладу в розмірі 1700,00 грн на місяць.

Також, 27 липня 2016 року з керуючою магазином ОСОБА_2 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 договору відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність.

Крім того, 27 липня 2016 року ОСОБА_2 була ознайомлена з посадовою інструкцією.

На підставі Акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 27.07.2016 року ОСОБА_2 прийняла товароматеріальні цінності під повну матеріальну відповідальність на суму 524759,46 грн.

Також, на підставі Акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 27.07.2016 року ОСОБА_2 прийняла товароматеріальні цінності під повну матеріальну відповідальність на суму 3537139,53 грн.

Відповідно до Наказу ФОП « ОСОБА_1 » №48 від 28.11.2019 року «Про проведення раптової перевірки товарно-матеріальних цінностей в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ТЦ «Новий Привоз», АДРЕСА_3 , з яким ОСОБА_2 ознайомилась, була проведена інвентаризація.

Згідно Акту недостачі товарно матеріальних цінностей від 29.11.2019 року виявлено недостачі товарно матеріальних цінностей на суму 47210,38 грн.

Відповідно до Акту недостачі товарно матеріальних цінностей (інвентар) виявлено суму недостачі у розмірі 2697,08 грн.

Згідно акту пересортиці товарно матеріальних цінностей (Товар) виявлено недостачу у розмірі 5884,86 грн.

Таким чином, загальна сума завданої шкоди склала 55792,32 грн.

Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому товарно матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі тари.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не доведено в суді також і ті обставини, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, службове розслідування фактів нестачі продукції не проводилося.

Не доведено в суді й того, що ФОП « ОСОБА_1 » створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договором про повну матеріальну відповідальність.

Доказів наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі товарно матеріальних цінностей, а також причинного зв`язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність.

Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано.

Таким чином суд вважає, що підстави для задоволення позову позивачем не доведено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою, другою статті 141 ЦПК України та враховуючи відмову у позові, покладає судові витрати у виді судового збору, понесені позивачем, на останнього.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ФОП « ОСОБА_1 » (ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником вімовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений та підписаний суддею 24 червня 2021 року.

Суддя В.В. Кузнецова