Головуючий суду 1 інстанції - Гуцол М.П.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 418/472/20
Провадження № 22-ц/810/762/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Лозко Ю.П., Луганська В.М.

за участю секретаря судового засідання Пономарьова В.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Міловська районна державна адміністрація Луганської області, Зориківська сільська рада Міловського району Луганської області, Головне управління Держгеокадастру у Луганської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Гуцол М.П., в залі судових засідань Міловського районного суду Луганської області в смт. Мілове

за позовом ОСОБА_1 до Міловської районної державної адміністрації Луганської області, Зориківської сільської ради Міловського району Луганської області, Головного управління Держгеокадастру у Луганської області про визнання права на земельну частку (пай)

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Міловського районного суду Луганської області із позовною заявою до Міловської районної державної адміністрації Луганської області, Зориківської сільської ради Міловського району Луганської області, Головного управління Держгеокадастру у Луганської області про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування доводів позову ОСОБА_1 зазначив, що з 1981 року по 2000 рік працював в колгоспі «Дружба» на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 . В період проведення підготовчих робіт комісією по паюванню сільськогосподарських угідь колгоспу та уточнення списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) він був внесений в списки, що додані до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ № , виданого Міловською районною радою від 28 грудня 1995 року по КСП «Дружба» та значяться за № 254. А згідно інформації від Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 08.08.2019 року № 31-12-0.31-6336/2-19, громадянин ОСОБА_1 у книги реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку частку (пай) по КСП «Дружба» для отримання сертифікату не значиться.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із земель резерву чи запасу Міловського району Луганської області на яку він має право при розпаюванні земель КСП «Дружба» с. Зориківка Міловського району Луганської області.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міловської районної державної адміністрації Луганської області, Зориківської сільської ради Міловського району Луганської області, Головного управління Держгеокадастру у Луганської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році при неотриманні сертифікату, то трирічний строк позовної давності минув у 1998 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у 2020 року. Позивачем не було надано доказів поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права. Дослідивши обставини справи, норми чинного законодавства суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року, та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В апеляційні скарзі зазначив, що суд першої інстанції в порушення норм ЦПК України, докази щодо виникнення у позивача права на земельну частку (пай) не перевірив та у зв`язку чим дійшов передчасного висновку про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року учасникам справи роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Міловська районна державна адміністрація Луганської області у наданому відзиві також заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 1981 року по 2000 рік працював в колгоспі «Дружба» на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки колгосника № НОМЕР_1 . Інформація про кількість фактично відпрацьованих днів ОСОБА_1 про КСП «Дружба» з 1990 по 1996 роки відображена в архівній довідці № 272 від 12.06.2019 року, виданої КУ «Трудовий архів територіальних громад Міловського району Міловської селищної ради».

За інформацією Відділу у Міловському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області громадянин ОСОБА_1 внесений в списки, що додані до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ № виданого Міловською районною радою народних депутатів від 28 грудня 1995 року по КСП «Дружба» та значився за № 254.

Згідно інформації від Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 08.08.2019 року № 31-12-0.31-6336/2-19, громадянин ОСОБА_1 у книги реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку частку (пай) по КСП «Дружба» для отримання сертифікату не значиться.

Відповідно до довідки Головного Управління Держгеокадастру у Луганській області за вих. № 31-12-0.31-6336/2-19 від 08.08.2019 року розмір земельної частки (паю) з урахуванням коефіцієнтів індексації станом на 01.07.1995 складає 27125,00 грн.

Із дослідженого в суді першої інстанції Державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ № , виданого Міловською районною радою народних депутатів від 28 грудня 1995 року по КСП «Дружба» судом встановлено, що позивач внесений до списку під № 254.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_1 який має прізвище та ініціали як у позивача ОСОБА_1 підтвердив, що саме він отримав державний акт на право приватної власності на землю III-ЛГ № 024698 від 23.05.2002 року за № 474.

Проаналізувавши норми чинного законодавства суд першої інстанції зазначив, що на пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році при неотриманні сертифікату, то трирічний строк позовної давності минув у 1998 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у 2020 року. Позивачем не було надано доказів поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права. Дослідивши обставини справи, норми чинного законодавства суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні.

Апеляційний суд з висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки за встановлених обставин, суд правильно застосував до правовідносин сторін як норми процесуального, так і матеріального права. Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, зокрема не заслуговує на увагу посилання скаржника на те, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), та це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли у період, коли був чинним ЦК України у редакції 1963 року. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст.71ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Право на позов у позивача виникло в 1995 році при неотриманні сертифікату, отже трирічний строк позовної давності минув у 1998 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року, а з позовом позивач звернувся лише у 2020 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Зазначене вище узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року № 61-5692св19.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді Ю.П. Лозко

В.М. Луганська