ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5803/21 Справа № 210/2535/17 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/2535/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

третя особа, з самостійними вимогами на предмет спору, - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ковалик Марина Федорівна, на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 березня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позов, з урахуванням наступних уточнень та доповнень, обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.1997 року, який розірвано рішенням суду від 27.05.2014 року (рішення набрало законної сили 10.06.2014 року). 27.05.2014 року ОСОБА_6 зареєструвала на своє ім`я автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , вартість якого склала 28000,00 доларів США. За період з 13.06.2013 року по 15.05.2014 року позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у морських відрядженнях, отримував дохід у вигляді заробітної плати, який перераховував на валютний рахунок в АБ «Південний», доступ до якого мала відповідачка на підставі довіреності. За період з 11.03.2013 року по 05.04.2014 року ОСОБА_6 зняла з валютного рахунку грошові кошти в сумі 44509 доларів США, привласнивши їх та розпорядившись ними одноособово. Після повернення з рейсу, позивач не зміг скористатися грошовими коштами, так як дружина їх залишила собі і повідомила його, що вони не будуть жити разом, що і стало причиною розлучення. Крім того, 27.11.2012 року у АБ «Південний» відповідачка відкрила депозитний вклад на суму 5000,00 доларів США, на якому, за рахунок відсотків, станом на 24.02.2013 року, знаходилося 6411,00 доларів США, якими відповідачка розпорядилася одноособово, знявши грошові кошти та закривши рахунок. Таким чином, автомобіль і грошові кошти в сумі 50920 доларів США слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя та поділити між ними.

Просив суд: визнати автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя; в порядку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнати частки подружжя його та відповідачки по 1/2 частці зазначеного автомобіля, без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку автомобіля; грошові кошти в розмірі 50920 доларів США, визнати спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з ОСОБА_6 1/2 частину спільних грошових коштів в розмірі 25460 доларів США на його користь; стягнути з ОСОБА_6 на його користь судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 2000 гривень.

Відповідачкою ОСОБА_6 (прізвище змінено на « ОСОБА_7 » після укладення шлюбу) 08.09.2017 року подано зустрічний позов, в якому остання просила суд: визнати за нею право власності на автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 38000,00 доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 976220,00грн.; визнати за нею право власності на 488110,00грн., які стягнути з ОСОБА_1 на її користь; стягнути з позивача на її користь судові витрати у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.10.2017 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісною позовною заявою.

09.01.2019 року надійшла позовна заява третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про витребування коштів, в якій остання просила суд: витребувати на її користь із незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_6 грошову суму в розмірі 38000,00 доларів США, які в гривневому еквіваленті складають 1042340,00грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2019 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Позовну заяву ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження з первісним та зустрічним позовами.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року у первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - залишено без розгляду.

У позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про витребування коштів - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року, для забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, у вигляді заборони відчуження автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року (скасовану в частині накладення арешту постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року), для забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, у вигляді заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 .

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_8 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ковалик М.Ф., просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, залишивши в іншій частині рішення суду без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спір стосується значної суми грошових коштів, а тому посилання суду першої інстанції на те, що кошти були витрачені на ведення спільного господарства та не належать до обсягу спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, є домислом суду. Судом не було враховано пояснення позивача, де він пояснив, що проблеми у сім`ї виникли взимку 2014 року, й він сподівався вирішити це питання після повернення з рейсу, а довіреність не скасував тому, що перебував на судні без доступу до будь-яких програм та не витрачав з дружиною жодних коштів в інтересах сім`ї. При цьому, після повернення з рейсу, він не зміг скористатися коштами, оскільки дружина залишила їх собі та повідомила про те, що разом вони проживати не будуть. Таким чином, позивач вважає, що дружина без його згоди розпорядилася спільним сумісним майном, а тому грошові кошти підлягають поділу між подружжям.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Жук В.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення суду в частині залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про витребування коштів, в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковалик М.Ф., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 та її представника адвоката Жука В.В., третю особу ОСОБА_3 , які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували з 01.11.1997 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27.05.2014 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 10.06.2014 року (т.1 а.с.5, 6).

Сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.5).

23.07.2015 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_9 , зареєстрований Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, прізвище після укладення шлюбу дружини « ОСОБА_10 » (т.2 а.с.23).

02.09.2017 року ОСОБА_6 повторно уклала шлюб з ОСОБА_9 , зареєстрований Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, прізвище після укладення шлюбу дружини « ОСОБА_7 » (т.2 а.с.72).

ОСОБА_11 та ОСОБА_2 від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с.71).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано у власність транспортний засіб TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , вартість якого склала 28000,00 доларів США, а також у період з 2013 року по 2014 року накопичено грошові кошти, які були зняті з банківського рахунку відповідачкою ОСОБА_2 знято з рахунків, у період з 11 березня 2013 року по 05 квітня 2014 року, а саме: 44509 доларів США та 6411,00 доларів США, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягають поділу між ними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а тому не підлягає поділу між подружжям, а грошові кошти були накопичені та використані у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому не входять до переліку спільного сумісного майна, яке підлягає поділу після розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна.

Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що автомобіль TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , придбано відповідачкою ОСОБА_2 хоч й під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , однак за власні грошові кошти, що підтверджується квитанцією №40395 від 22.05.2014 року щодо перерахування ОСОБА_13 (з яким відповідачка ОСОБА_2 уклала шлюб після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 ) грошових коштів у розмірі 429 108,00 грн. на рахунок ТОВ «Алмаз Сістем», який виступав продавцем зазначеного автомобіля (т. 1 а.с. 60-67), а тому суд дійшов вірного висновку про придбання цього майна за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 та, відповідно, наявності правових підстав для віднесення його до особистої приватної власності дружини і відмови в задоволенні позовних вимог щодо поділу цього транспортного засобу між сторонами у справі.

Грошові ж кошти у сумі 44509 доларів США та 6411,00 доларів США, які є предметом даного спору, зберігалися на банківських рахунках, відкритих як на ім`я позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 , та були зняті з рахунків відповідачкою ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з позивачем на підставі його довіреності. Відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що вона використовувала ці кошти за погодженням з чоловіком позивачем у справі ОСОБА_1 , що узгоджується з наданням останнім на її ім`я відповідної довіреності на розпорядження грошовими коштами, які обліковуються на його банківському рахунку, та доказів протилежного суду не надано.

Оскільки, використовуючи грошові кошти у період перебування у зареєстрованому шлюбу, ОСОБА_2 діяла від імені ОСОБА_1 , як його дружина, використовувала їх як спільні кошти подружжя, підстав для стягнення 1/2 частини цих коштів на користь позивача не має.

Крім того, необхідно зазначити, що доказів про те, що дані кошти, після зняття з рахунків, накопичувалися та зберігалися відповідачкою ОСОБА_2 вдома та наявні на час припинення шлюбних відносин суду не надано, а до спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу між ними, може бути віднесено виключно майно, наявне на час припинення спільного ведення господарства.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ковалик Марина Федорівна, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: