Ухвала

24 червня 2021 року

м. Київ

справа № 755/244/17

провадження № 61-10058 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Захарченко Сергій Михайлович;

третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»;

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_4 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченка С. М., третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про встановлення факту, визнання договору дарування майна недійсним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід - ОСОБА_5 . За життя йому належала квартира АДРЕСА_1 .

12 листопада 2003 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) було укладено договір дарування вказаної квартири.

Вказував, що підписаний ОСОБА_5 договір дарування квартири від 12 листопада 2003 року не відповідав його внутрішній волі на безоплатну передачу у власність квартири відповідачці ОСОБА_2 , на час укладення оспорюваного правочину його дід був людиною похилого віку, мав тяжкі хвороби й за станом здоров`я потребував стороннього догляду. Укладенню договору передували тяжкі для нього обставини, а саме перенесений інфаркт у віці 76 років та перебування на стаціонарному лікуванні у медичному закладі в реанімаційному відділенні.

Вважав, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних умовах, які зазначено у договорі дарування, а саме, за умовами договору дід передавав ОСОБА_2 у власність квартиру, яка була єдиним житлом на той час, а остання взяла лише на себе зобов`язання за власний рахунок здійснювати експлуатацію та ремонт квартири, і брати участь у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням прибудинкової території, що є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Зазначав, що у 2004 році ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_6 , який помер через декілька днів після отримання квартири у дар. Після смерті ОСОБА_6 квартиру в спадщину отримала його дружина - ОСОБА_7 , яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року відчужила квартиру ОСОБА_3 .

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати факт того, що договір дарування вказаної вище квартири від 12 листопада 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком С. М., був укладений ОСОБА_5 під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір дарування квартири від 12 листопада 2003 року та визнати за ним право власності на цю квартиру у порядку спадкування за законом.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року у складі судді Виниченко Л. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено відсутність заощаджень, скрутне матеріальне становище дарувальника, відсутність вільного волевиявлення у ОСОБА_5 на укладення ним спірного правочину, також законом не заборонено укладати договори дарування на користь сторонніх осіб, які не перебувають з дарувальником у родинних відносинах.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 листопада 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком С. М. недійсним. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановлений судом факт зазначення у договорі дарування умов, а саме взяття відповідачкою ОСОБА_2 зобов`язань, свідчить про відсутність у ОСОБА_5 під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого та помилку дарувальника в правовій природі правочину.

Про відсутність у ОСОБА_5 під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідачці ОСОБА_2 також свідчать встановлені судом обставини, які підтверджуються письмовими у справі доказами, а саме: що ОСОБА_5 , людина похилого віку, після укладення договору дарування залишився проживати у спірній квартирі, яка була його єдиним житлом, та особисто ніс витрати по її утриманню. З метою отримання коштів, частину квартири тимчасово здавав в оренду. У простому письмовому розпорядженні ОСОБА_5 не визнав безоплатного переходу у власність ОСОБА_2 квартири та висловив свою волю на перехід цієї квартири у спадок онуку - ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 після укладення договору в квартиру не вселялася, витрат по її утриманню не несла. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_5 був юридично обізнаний щодо правової природи укладеного правочину. Разом з тим, нотаріус, посвідчуючи договір дарування, мав би роз`яснити дарувальнику, що укладення такого договору під умовою не допускається.

Оскільки передача квартири у дар за умови здійснення витрат, пов`язаних з ремонтом та утриманням майна і прибудинкової території, суперечить вимогам статті 243 ЦК УРСР, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню.

Разом з тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, тому вимоги про визнання права власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) та у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 362/5194/16-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі,витребувано цивільну справу № 755/244/17 із Дніпровського районного суду м. Києва.

У вересні 2020 рокусправа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , зареєстрована та проживає у спірній квартирі, проте її не було залучено до участі у справі.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому підтримав доводи касаційної скарги.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Вважав висновки суду такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи, а права, свободи та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалися оскаржуваною постановою апеляційного суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва 18 листопада 1997 року (а.с. 76-77, т. 1).

За життя ОСОБА_5 мав ряд тяжких хронічних захворювань, які згідно з випискою з історії хвороби останнього перебували в стадії прогресуючої течії, зумовлюючи тим самим важкий фізичний, психологічний та психічний стан здоров`я ОСОБА_5 .

З матеріалів справи також вбачається, а саме з виписки історії хвороби ОСОБА_5 з Київської міської клінічної лікарні № 1, що ОСОБА_5 у віці 76 років мав велико-вогнещевий інфаркт міокарда, який стався 08 березня 2003, у зв`язку з чим він перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні реанімації.

12 листопада 2003 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (далі - договір), за умовами якого дарувальник подарував належну йому на праві власності, а обдарована прийняла в дар, спірну квартиру (а.с. 45, т. 2).

На час укладення договору дарування єдиним доходом ОСОБА_5 була пенсія і він проживав у спірній однокімнатній квартирі, яка була його єдиним житлом, в якому був зареєстрованим та проживав до моменту смерті.

23 серпня 2004 року ОСОБА_5 склав просте письмове розпорядження щодо переходу, після його смерті, у власність онука - ОСОБА_1 спірної квартири. В цьому розпорядженні висловив свою незгоду щодо переходу у власність квартири іншім особам та вказав, що у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, ним було прийнято пропозицію ОСОБА_2 , з якою познайомився на базарі, та бачився декілька разів, про надання частини квартири в оренду, однак остання в квартиру так і не вселилася (а.с. 116-117, т. 2).

Судовим рішення у кримінальній справі, а саме постановою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2005 року встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_5 проживав у спірній квартирі та особисто ніс витрати по її утриманню. У зв`язку з тяжким матеріальним становищем частину квартири здавав в оренду ОСОБА_8 . Вважав, що після його смерті квартира перейде у власність онука - ОСОБА_1 , на що була його воля (а.с. 199-204, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 7, т. 1).

ОСОБА_1 є сином дочки померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , (дошлюбне прізвище - ОСОБА_10 ), яка згідно зі свідоцтвом про смерть від 18 серпня 1997 року, виданого відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району м. Києва, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому, відповідно до вимог статті 1266 ЦК України, є спадкоємцем по закону за правом представлення.

16 серпня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування спірної квартири. Через декілька місяців після отримання в дар квартири ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 спірна квартира перейшла у власність його спадкоємця - дружини ОСОБА_7 .

12 вересня 2005 року ОСОБА_7 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 за укладеним між ними договором купівлі-продажу.

ОСОБА_3 передав спірну квартиру в іпотеку акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» на виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 підлягає закриттю.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах касаційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Подаючи касаційну скаргу, ОСОБА_4 , яка не брала участі у справі, посилалася на те, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , зареєстрована та проживає у спірній квартирі, проте її не було залучено до участі у справі.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваною постановою суду апеляційної інстанції не вирішувалося питання про її права, свободи, інтереси або обов`язки з огляду на те, що вона не була стороною оспорюваного правочину, як і власником спірної квартири, а сам по собі факт її проживання у спірній квартирі не є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи те, що з касаційною скаргою звернулася особа, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду не вирішувалися, касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченка Сергія Михайловича, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про встановлення факту, визнання договору дарування майна недійсним та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара