РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 556/1556/18

Провадження № 22-ц/4815/212/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця»,

відповідач Рафалівська селищна рада, ОСОБА_1 ,

третя особа Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2020 року (ухвалене у складі судді Котик Л.О.) у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» до Рафалівської селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання незаконним рішення Рафалівської селищної ради, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, Державного акту на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом до Рафалівської селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання незаконним рішення Рафалівської селищної ради від 23.06.2003 року №109, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, Державного акту на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

У листопаді 2018 року позивачем збільшено позовні вимоги та додатково заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення № 978 та Державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 березня 2005 року.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що при підготовці документів, які посвідчують його право користування земельними ділянками смуги відведення у адміністративних межах Рафалівської селищної ради Володимирецького району було виявлено, що у смузі відводу, а саме в районі 357 км. пк 4 на відстані 40 м. від головної колії з лівої сторони напрямку Ковель-Сарни знаходиться земельна ділянка, яка є приватною власністю підприємця ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 березня 2003 року на площу 0,0327 га.. В той же час, на цій же земельній ділянці розташована верхня будова колії, інвентарний № 020122079, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством. Вказана земельна ділянка набута відповідачем на підставі рішення Рафалівської селищної ради від 23 червня 2003 року № 109 та укладеного 11 грудня 2003 року відповідно до цього рішення договору купівлі-продажу № 978 земельної ділянки, площею 0,0327 га. для будівництва та обслуговування магазину, яку успадкувала дружина відповідача ОСОБА_1 як спадкоємець за законом першої черги, після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки вказана земельна ділянка повністю накладається на смугу відведення залізниці, вважають вказані рішення, договір, свідоцтво про прийняття спадщини та Державний акт незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Додатково пояснює, що у липні 2017 року позивач звертався до суду з аналогічним позовом до ОСОБА_2 , Рафалівської селищної ради, однак в позові відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся передчасно до суду з позовом до ОСОБА_2 , оскільки після його смерті спадщину ніхто не прийняв, що свідчить про передчасність та необґрунтованість заявлених до нього вимог. Відмовляючи у позові до селищної ради, суд виходив з того, що остання у відповідності до своїх повноважень вправі була продавати вказану земельну ділянку ОСОБА_2 , оскільки спірна земельна ділянка була продана за рахунок земель запасу селищної ради, а не за рахунок земель залізниці і при вчиненні таких дій право чи законні інтереси позивача не були порушені. Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 31.05.2018 року, рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 лютого 2018 року скасовано та прийнято нове, яким провадження у справі за позовом, в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , закрито за п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. В частині позовних вимог до Рафалівської селищної ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області відмовлено, оскільки позивач заявив позов до Рафалівської селищної ради і не заявляв клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідачів спадкоємця(ців) ОСОБА_2 , що прийняли спадщину, а суд за своєю ініціативою не може цього зробити, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті. З цих підстав у задоволенні такого позову відмовлено, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2020 року Акціонерному товариству «Українська залізниця» в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яка є предметом спору, з 1969 року не перебувала у власності або в користуванні позивача, що підтверджується письмовими доказами, а відповідач та Рафалівська селищна рада дотрималися встановленого порядку переходу права власності на земельну ділянку.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, Акціонерне товариство «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» оскаржило його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним, прийнятим всупереч нормам матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Покликається на рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 пункт 6 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу», яким передбачалося, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею визнано неконституційним, а тому, на думку апелянта, законодавством не передбачено вимоги щодо обов`язкового виготовлення залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою. Крім того, зазначає, що у Земельному кодексі УРСР та у Земельному кодексі України серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не було такої підстави як відсутність оформлення або переоформлення раніше наданих прав. На підтвердження вказаної позиції посилається на правові висновки Верховного Суду.

Не погоджується з висновком місцевого суду щодо обов`язкового оформлення державного акта на землі залізничного транспорту, оскільки нормативно-правові акти на які посилається суд поширювали свою дію лише на правовідносини, що виникли після набрання ними чинності. Так відповідно до ч. 4 ст. 3 ЦПК України, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Заперечує щодо висновку суду, що станом на 1957 рік спірна земельна ділянка була віднесена до полоси відведення Львівської залізниці, однак у 1969 році не була передана у постійне користування підприємству залізничного транспорту. Наголошує, що залізниця не відмовлялася від земельної ділянки в межах смт. Рафалівка і вона не була вилучена у встановленому законом порядку і тому позивач не втратив право користування, а відповідач неправомірно нею розпорядився.

Під час виготовлення технічної документації у 2015 році у межах населеного пункту Управлінням Держгеокадастру у Рівненській області погоджено її без зауважень. Також погоджено зведений інвентаризаційний план земельної ділянки як представником Держгеокадастру так і головою Рафалівської сільської ради.

Зауважує, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, а тому відповідно до законодавства віднесена до земель залізничного транспорту і має державну форму власності, а тому Рафалівська селищна рада не має права нею розпоряджатися, а тому її рішення прийняте поза межами повноважень останньої.

Щодо погодження представником залізниці меж земельної ділянки в натурі зазначає, що начальник Сарненської дистанції колії Львівської залізниці не був наділений такими повноваженнями, що підтверджується положенням про вищезазначений відокремлений підрозділ, а також тим, що не мав статусу юридичної особи. Тобто, не дотримано порядок вилучення землі у належного землекористувача.

Таким чином земельна ділянка у залізниці не вилучалася. Згоди на її вилучення чи заяви про відмову від права користування нею залізниця не надавала і про прийняття такого рішення не була повідомлена.

З наведених міркувань Акціонерне товариство «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У поданому представником ОСОБА_1 відзиві на апеляційну скаргу, останній заперечує щодо доводів, які у ній наведені та просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про дату судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення їм поштовихї відправлень. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у відповідності до рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району №109 від 23 червня 2003 року (т.1 а.с.9), було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки №978 від 11 грудня 2003 року для обслуговування магазину між Рафалівською селищною радою та ОСОБА_2 , який того ж числа посвідчений приватним нотаріусом Володимирецького районного нотаріального округу Рівненської області (т.1 а.с.10).

На підставі вказаного договору ОСОБА_2 набув право власності на зазначену земельну ділянку, яке було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 березня 2005 року.(т.1 а.с.11).

Таким чином, на час своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 був власником земельної ділянки, загальною площею 0,0327 га., цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування магазину, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 56 208 554 00: 02: 015: 0001.

Після смерті ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала належне чоловікові майно, в т.ч. і земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.12.2017 року (т.2 а.с.132).

Що стосується земель, які перебували у користуванні Укрзалізниці, то їх склад та розташування визначаються наступними письмовими доказами: «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Сарны-Ковель Львовской ж.д. в административных границах Рафаловского района Ровенской области от км. 343+315 до км.366» (надалі План), розробленим в 1957 році проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці (т.1 а.с. 12-17); Державним актом на право користування землею від 25.12.1969 року, виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих щодо земель, переданих в постійне користування Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення у Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, який містить опис земель та план меж земельних ділянок, переданих в користування позивачу, згідно якого, загальна площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіонального філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця, становить 293,9 га для розміщення об`єктів залізничного транспорту (т.1 а.с.205-212).

Відповідно до Державного акту на право користування землею від 25.12.1969 року, виданий виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих щодо земель, переданих в постійне користування Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення у Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, земельна ділянка між 356 кв. та 359 км., не значиться і знаходиться в межах смт. Рафалівка, тобто не перебуває у постійному користуванні Львівської залізниці. Земельна ділянка з кадастровим номером :02:015:0001 для обслуговування магазину знаходиться між 357 км. та 358 км, тобто на території Рафалівської селищної ради, що зазначено у Висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи №200304/1_30, (т.2 а.с.51-60).

Таким чином, з вказаних письмових доказів вбачається що земельна ділянка, яка є предметом даного спору, з 1969 року не перебувала у власності або в користуванні позивача.

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування залізничному транспорту загального користування, та їх склад визначаються Законом України «Про транспорт» .

Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо (частина 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 11 грудня 2003 року частини 1 і 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» викладено у такій редакції (чинній на час виникнення спірних правовідносин): Землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт» .

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту .

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про транспорт» , яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України.

До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16.

Наведена обставина підтверджується також висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи №200304/1_ЗО від 18.03.2020 року, з якого вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 , за кадастровим номером :01:015:0001, цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування магазину, що знаходиться між 357 км. та 358 км., тобто на території Рафалівської селищної ради, не знаходиться в межах земельної ділянки Львівської залізниці по лінії Сарни-Ковель (державний акт на право користування землею від 25.12.1969, виданий виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР).

На земельній ділянці ОСОБА_1 за кадастровим номером: :02:015:0001 відсутні землі під залізничним полотном та його облаштуванням станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (т.2 а.с.51-60).

Посилання позивача на інший висновок експертизи - №190823/2_ЗО від 26.09.2019 року (т.1 а.с.187-215), не спростовують вказаних вище висновків. Зокрема, висновки експертиз не суперечать один одному, оскільки при проведенні першої експертизи в 2019 році експерт дав відповідь на запитання, чи розташована земельна ділянка ОСОБА_1 в межах смуги відведення залізниці відповідно до «Плану границь полоси відводу» 1957 року, а при проведенні додаткової експертизи визначив розташування спірної земельної ділянки відносно земель залізниці відповідно до Акту від 25.12.1969 року, який було прийнято пізніше. Ця обставина підтверджується висновками відповідних експертиз.

З 1969 року в постійному користуванні Львівської залізниці перебувало 293,9 га земель, межі, склад та розташування яких визначено саме Актом на право користування землею від 25.12.1969р., виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, а не будь-якими іншими документами.

Таким чином, станом на 1957 рік спірна земельна ділянка була віднесена до полоси відведення Львівської залізниці, однак в 1969 році не була передана в постійне користування підприємству залізничного транспорту.

В порядку, встановленому чинним на той час законодавством, орган місцевого самоврядування відчужив земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , для обслуговування магазину.

Так, згідно повідомлення Головного управління Держземагенства в Рівненській області Держземагенства України від 05.10.2010 року №03-М-261-301 ОСОБА_2 , земельна ділянка орієнтованою площею 0,03 га розташована в межах населеного пункту та призначена для використання під розміщення житлової забудови громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування і відноситься до категорії земель: «землі житлової та громадської забудови».

Як вбачається з Акту від 28.08.2003 року перевірки надання в 1993 та 2001 роках Рафалівською селищною радою Володимирецького району, приватному підприємцю ОСОБА_2 земельних ділянок під магазин та млин, земельна ділянка, площею 0,0327 га, яка була виділена рішенням сесії Рафалівської селищної ради 24 скликання від 26.09.2002 року №38, підприємцю ОСОБА_2 під магазин, до виділення належала КВК "Рубін", що свідчить рішення виконавчого комітету вищевказаної ради від 25.05.1993р.. Земельна ділянка, площею 0,2 га., яка була виділена рішенням сесії Рафалівської селищної ради, 24 скликання від 26.09.2002 року №27 приватному підприємцю ОСОБА_2 під млин, на умовах оренди з подальшим правом викупу, до виділення належала Рівненській атомній електростанції, про що свідчить рішення вищевказаної ради від 22 січня 1992 року №26. Виходячи з вищевказаного, земельні ділянки, вказані в листі УМВС України на Львівській залізниці №5/3558 від 15.08.2003 р. на момент передачі підприємцю ОСОБА_2 Львівській залізниці не належали (т.1 а.с. 94)

Згідно Технічного звіту, план меж землекористування (для будівництва магазину, адреса: АДРЕСА_2 ) погоджений Укрзалізницею. (т.1, а.с. 93).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем та Рафалівською селищною радою дотримано встановленого порядку переходу права власності на земельну ділянку.

Твердження представника позивача про те, що Сарненська дистанція колії Львівської залізниці є відособленим структурним підрозділом залізниці, залізничного транспорту загального користування у складі залізниці без права юридичної особи, а тому не могли погоджувати вище згаданий технічний звіт, не спростовують висновків суду. Наслідки помилки та можливого перевищення своїх повноважень при погодженні технічної документації, на думку суду, несе саме позивач.

При цьому суд приймає до уваги практику ЄСПЛ з аналогічних питань, яка є частиною вітчизняного законодавства. Так, пунктом 71 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».

Покликання позивача на положення ст.68 Земельного Кодексу України, ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» є безпідставними, оскільки на спірній земельній ділянці не розташовано залізничне полотно чи його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; відсутні також захисні та укріплювальні насадження, службові, культурно-побутові будівлі та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту, що підтверджується висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи №200304/1_ЗО від 18.03.2020 року.

Разом із цим, апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_1 (яка є спадкоємцем ОСОБА_2 ), як власника спірної земельної ділянки, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У відповідності до ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Право на захист має власник або користувач земельної ділянки, право на землю якого порушене, не визнане або оспорюється.

Перехід права власності на земельну ділянку для обслуговування магазину, яка є предметом спору, від Рафалівської селищної ради до ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) здійснено з дотриманням встановленого законом порядку.

ОСОБА_2 правомірно набув право власності на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений у нотаріальному порядку. В подальшому оформив право власності на землю, яке було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 березня 2005 року. На спірній земельній ділянці знаходиться приміщення магазину, де ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність. Земельна ділянка використовувалася ним за цільовим призначенням та оплачувалася відповідними податками та зборами.

Фактично земельна ділянка позивачем не використовувалася, а наявність такою права не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду справи, оскільки щонайменше з 25.12.1969 року позивач не являється ні власником, ні користувачем земельної ділянки. Всі оскаржувані ним документи відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті та укладені у відповідності до вимог закону та в межах повноважень відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи при цьому легітимність переслідуваної позивачем мети, відсутність суспільного інтересу, апеляційний суд приходить до обґрунтованого переконання, що ОСОБА_2 , правонаступником якого є відповідач ОСОБА_1 , був законним власником спірної земельної ділянки, порушеного права позивача колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення позивних вимог останнього відсутні.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України,, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» - залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.