Номер провадження: 22-ц/813/6300/21
Номер справи місцевого суду: 509/2731/18
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя та припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

04 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом, який в подальшому в порядку ст. 49,51 ЦПК України уточнив, та зазначив, що 26 вересня 2008 року між сторонами був укладений шлюб, від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири, однокімнатна, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірна квартира), в подальшому спільне життя не склалось, позивачка разом з сином проживає за іншою адресою, у зв`язку з тим, що між сторонами виник спір щодо поділу спірної квартири, позивачка просить визнати дану квартиру спільно сумісним майном подружжя та провести поділ в рівних частках, та у зв`язку з тим, що квартира є однокімнатна та фактичному поділу не підлягає просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за частку у спільно сумісної власності в розмірі 360 818.00 грн. та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя та припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно - задоволено частково.

Визначено за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно сумісним майном у вигляді квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділено за ОСОБА_2 , (код НОМЕР_1 ) право приватної власності Ѕ частини квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині відмолено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 159.49 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачка посилаючись на заявлені вимоги, не наведено в чому саме полягає порушення її законних прав з боку відповідача, а також не надано доказів того, що вона уповноважена представляти інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,. чи бути їх правонаступником. Так само не доведено порушеного права позивача і представником позивача в судовому засіданні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 19 січня 2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу. Відповідно до вимог якої, вона просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року та ухвали нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовити та визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 30 березня 1998 року ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 34 кв.м. житлова 15.7 кв.м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції вважає його таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним дослідженням всіх обставин справи. Вважає, що докази, які містяться у матеріалах справи суперечать висновкам зазначеним у рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції було порушено права ОСОБА_1 на захист законних інтересів, оскільки відповідача не було належним чином сповіщено про дату, час та місце розгляду справи. Вказує, що на судових повістках адресованих ОСОБА_1 міститься розпис ОСОБА_6 (представника позивача), зокрема аркуш справи 76.

По-друге вказує, що рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення.

Відповідач зазначає, що з 2008 року по 2011 ОСОБА_2 не працювала, та не допомагала у забезпечені родини. ОСОБА_1 постійно перебував у рейсах, сторони не мали спільного бюджету, не вели спільне господарство, не були пов`язані виконанням взаємних обов`язків та фактично не вели спільного побуду.

ОСОБА_1 доводить до відома суду, що коли ОСОБА_2 повідомила про вагітність, ним було прийнято рішення придбати власне житло. У зв`язку із тим, що відповідач постійно працював за кордоном, та не мав змоги вносити кошти за квартиру та бути присутнім при оформленні документів, квартиру було оформлено за домовленістю на ОСОБА_2

04.10.2011 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №Г3-11, предметом договору була квартира в секції Г3 № 11 площею 33,0 кв. м на другому поверсі загальною вартістю 26 720 (двадцять шість тисяч сімсот двадцять доларів США).

Крім того, ОСОБА_1 були виділені кошти на придбання підсобного приміщення площею 7.8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , для зберігання речей у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США. Однак, ОСОБА_2 оформила це приміщення на ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія реєстрації надасться) та 06.07.2015 на підставі договору дарування оформлена на ОСОБА_2 (копія витягу надається). У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 ).

Коли сину виповнилось три роки позивачка - ОСОБА_2 не влаштувалась на роботу та не допомагала відповідачу в утриманні та забезпеченні сім`ї. Вказує, що постійно працював і на усі зароблені кошти витрачав на родину.

27.12.2012 ОСОБА_1 придбав автомобіль TOYOTA COROLA 1.8 D 1994 року випуску, вказаній автомобіль придбано на ім`я ОСОБА_2 .

12.03.2016 ОСОБА_1 придбав автомобіль SANG YONG KYRON 2010 року випуску, вказаній автомобіль придбано на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідач зазначає, що вище вказані автомобілі продано ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 кошти були привласнені ОСОБА_2

19.02.2018 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 34 кв.м. житлова 15.7 кв.м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 у 2018 році коли ОСОБА_1 не було дома ОСОБА_2 винесла з квартири наступне майно, штори, телевізор SAMSUNG, морозильну камеру, комод, диван, килим та весь посуд, на загальну суму 2000 (дві тисячі) доларів США, про що ОСОБА_1 подана заява до правоохоронних органів. 04.06.2018 ОСОБА_2 подала позовну заяву до Малиновського районного суду м. Одеси про розлучення та стягнення аліментів, при цьому для ОСОБА_1 вказаний позов був несподіваністю.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2018 року у справі №522/9419/18 шлюб, зареєстрований 26.09.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції міста Одеси, актовий запис № 559 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень щомісячно, починаючи з 07.06.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апелянт звертає увагу суд на той факт, що ОСОБА_2 за період перебування в шлюбі з 2008 по 2018 рік жодного дня не працювала, у матеріалах справи міститься лише довідки та розмірі заробітної плати отриманою ОСОБА_1 , враховуючи вище викладене підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_2 відсутні, тому як усе майно придбано за кошти ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку, із неналежним представництвом інтересів та відсутністю у відповідача позовної заяви та додатків до неї він був позбавлений можливості довести, що квартира загальною площею 34 кв.м. житлова 15.7 кв.м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана за його особисті кошти, про що свідчить довідка від 09.10.2020 вих. № 233-001-36610БТ-2020 в якій відображено виписку по рахунку за період з моменту відкриття 31.03.2006 по 31.12.2011 року відповідно до вище вказаної виписки ОСОБА_1 вказує, що накопичив на своєму особистому рахунку кошти на загальну суму 67 351 (шістдесят сім тисяч триста п`ятдесят один долар США), та просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги цей доказ та визнати пропуск строку його пред`явлення поважним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

11 червня 2021 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. ОСОБА_2 зазначила, що частково погоджується з огляду на наступне.

По-перше, ОСОБА_2 не погоджується з твердженням апелянта про неналежне сповіщення ОСОБА_1 та вважає, що апелянт вводить суд апеляційної інстанції в оману. Зокрема представник відповідача був присутній на судових засіданнях щонайменше 2-3 рази (подавав до суду заяву про відкладення розгляду справи).

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_1 не отримував судові повістки адже з огляду на роботу моряком відповідач був відсутній на території України протягом 5-6 місяців на рік.

По-друге, позивач зазначає, що предметом спору у суді першої інстанції була квартира за адресою: АДРЕСА_3 . Проте, невідомо навіщо, представник у апеляційній скарзі наразі зазначає про автомобілі та підсобне приміщення.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає за необхідне надавати відзив лише стосовно квартири, адже про поділ ще якогось майна у суді першої інстанції не заявлялося сторонами.

Вказує, що спірна квартира була придбана у період шлюбу позивача та відповідача, що згідно ст. 60 СК України, є спільним майном подружжя.

Проте, ОСОБА_2 вважає, що судом першої інстанції, під час ухвалення рішення не було визнано право приватної власності за ОСОБА_1 . Тому, ОСОБА_2 визнає апеляційну скаргу частково, та просить суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_8 частково та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частини квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15, 7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, апелянт виходить за межі позовних вимог заявлених в суді першої інстанції та просить суд визнати за ОСОБА_1 повністю право вланості на квартиру, що суперечить нормам ЦПК України.

Також ОСОБА_2 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що спірна квартира була придбана у 2011 року, в той час, як у сторін народився син. Тому, утримання родини була покладено на відповідача, так як позивачка перебувала у декретній відпустці та доглядала за сином. Сторони прожили до 2018 року однією сім`єю, виховували сина та вели спільне господарство. Таким чином позивачка вважає, що очевидний факт того, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.02.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя та припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно,.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.02.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 17 червня 2021 року о 09:45 год.

16.06.2021 року від представника ОСОБА_2 адвоката Гареєва Є.Ш. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. У наданому суду клопотання представник зазначив, що з апеляційною скаргою погоджується частково, та просить визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Музиченко О.А, апеляційну скаргу підтримав, просив колегію суддів рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що що 26 вересня 2008 року між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом з позивачкою (а.с.21).

Шлюбні відноси між сторонами не склались, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 521/9419/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26.09.2008 року Першим ВРАЦС Малиновського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис № 559.

15 лютого 2018 року під час шлюбу за спільні кошти сторонами, в тому числі за допомогою відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , будучи працевлаштованим по договору найму за межами країни (а.с.22,25), було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я позивачки ОСОБА_2 належним чином (а.с.9-10).

Право власності виникло у позивачки на підставі акту прийняття передачі нерухомого майна, договору купівлі продажу майнових прав, технічного паспорту, довідкою про сплату виданого ТОВ «Полімер Граніт» від 22.07.2011 року. (а.с.9-20) Вартість спірної квартири складає 721 636.00 грн., що підтверджується звітом від 28.01.2019 року, сторонами не оскаржується (а.с.79).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П.п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не заперечує факту придбання спірної квартири під час шлюбу за спільні кошти та за допомогою спільної праці, а тому відповідно до ст. 60 СК України суд прийшов до висновку, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя та з урахуванням спільної праці та внесків у виникненні цього майна, суд вважає, що частка в спільної сумісної власності є рівною.

В даній частині апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Також судом було враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 СК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18).

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виділення за ОСОБА_2 право приватної власності Ѕ частини квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з наступних підстав.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно з частиною першою, другою статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, стаття 365 ЦК України регулює випадки, коли позивач, співвласник майна, має на меті позбавлення права власності на частку майна інших співвласників, відповідачів у справі.

Випадки, коли співвласник майна має намір припинити права стосовно належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 ЦК України.

При вирішенні справи необхідно враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки (постанова Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14).

За нормами статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Набуті сторонами під час шлюбу, та припиняючи право власності одного з подружжя на 1/2 частину зазначеного майна, суд у відповідності до положень статті 365 ЦК України припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою компенсації на підставі позову інших співвласників може бути лише за настанням вищеперелічених умов.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем уточнювались позовні вимоги, а відповідно до апеляційної скарги відповідач заперечує щодо взагалі визнання квартири спільною власністю подружжя.

Тобто, виходячи з того, що відповідач не погоджувався на виплату компенсації вартості Ѕ частини майна позивачу, вказані позовні вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 лютого 2019 року за результатами розгляду цивільної справи № 464/7011/16-ц.

Проте позивачка такі кошти не внесла.

Доводи ОСОБА_2 про неможливість виділення належної їй частки у натурі в окреме жиле приміщення, судом не приймаються, оскільки даний факт не є безумовною підставою для примусового припинення права власності позивача на частину належної їй спірної квартири.

Крім того, судом не досліджувалось, чи намагалися сторони домовитись про порядок володіння та користування спірним майном.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта щодо неналежного сповіщення відповідача та розгляд справи за його відсутності.

Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 128 ЦПК України визначає, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, а судові повідомлення - судовими повістками-повідомленнями.

Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їх діяльністю.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції.

З урахування вищевказаного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 частковому задоволенню.

Доводи апелянта щодо поділу майна подружжя відмінного від позовних вимог щодо квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки не відносяться до предмету спору.

Відповідно до ч. 2 статті 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя та припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно сумісним майном у вигляді однокімнатної, квартири, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.06.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе