ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1657/21 Справа № 210/658/19 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі, повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком»), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення у відшкодування моральної шкоди по 80 000 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.

В обґрунтування доводів позовних вимог позивач зазначає, що згідно повідомлення Українського НІІ промислової медицини в липні 1985 року позивачу встановлено діагноз: двосторонній кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху. Встановлено, що дане захворювання професійне. У зв`язку з професійним захворюванням, висновком ЛТЕК від 29.10.1991 року позивачу первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності та висновком від 01.11.1992 року встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково. Позивач вважає, що у зв`язку із ушкодженням здоров`я йому завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ, оскільки він постійно відчуває біль у грудях та недостатність слуху. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Тому просить суд стягнути з відповідачів з кожного окремо по 80000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяною ушкодження здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 , 60000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я при виконані трудових обов`язків.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 /сорок/ копійок.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу однобічно, надав правову оцінку лише аргументам та доводам викладеним у заяві позивача, проігнорувавши доводи відповідача викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд першої інстанції проігнорував той факт, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем у справі, оскільки професійне захворювання позивача встановлено у зв`язку з виконанням обов`язків по ліквідації аварії на ЧАЕС.

Судом не взято до уваги працю позивача і на інших підприємствах. ПАТ «Кривбасзалізрудком» не може відповідати за шкоду що заподіяна позивачу під час виконання ним обов`язків по ліквідації аварії ЧАЕС та іншими підприємствами.

Відповідач вважає, що на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності не було передбачено права на відшкодування моральної шкоди, що не враховано судом першої інстанції.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. Стягнута сума моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, а отже з цієї суми мають бути утримані податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, що не враховано судом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що суд дослідив доводи відповідача та стягнув моральну шкоду застосувавши положення законодавства, яке діяло на час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, наданого відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», суд першої інстанції керувався вимогами ст.. 153 КЗпП України, ст..ст. 440, 441 ЦК УРСР в редакції 1963 року й виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу при виконанні ним трудових обов`язків з вини відповідача.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював на шахті «Октябрська» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (а.с. 8-13).

Згідно дублікату повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) від 08.07.1985 року позивачу встановлено основний діагноз: двосторонній кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху. Захворювання професійне (липень 1985 року). Працездатний, продовжив роботу РУ ім. Комінтерна, шахта «Октябрська» (а.с. 14).

Відповідно до висновку ЛТЕК від 29.10.1991 року ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності по 01.11.1992 року (а.с. 15, зворот).

При повторному переогляді висновком ЛТЕК від 01.11.1992 році ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 15, зворот).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 29 жовтня 1991 року.

Тобто, зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, яка, станом на листопад 1991 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24.12.1999 року набрала чинності з 24.12.1999 року.

До набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після спричинення позивачу шкоди.

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» введено в дію з 1992 року.

Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робочим та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затверджених Постановою Радою Міністрів СРСР №690 від 03.07.1984 року, які були чинні станом на листопад 1990 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.

Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі і ст. 237-1 КЗпП України, застосовані доспірних відносин бути не можуть, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі і позовні вимоги.

Події, що стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1991 році, та не потягнули за собою виникнення у ОСОБА_1 цивільного права на відшкодування моральної школи, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, однак неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини, а також порушено норми процесуального права, а тому, у відповідності з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові слід відмовити з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат", Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: