Дата документу 24.06.2021
Справа № 501/2707/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача Малодолинської сільської адміністрації Чорноморської міської ради Одеської області

предмет та підстави позову: про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвоката Черноморець Т.В.,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 13.08.2020 звернулася до суду з позовом до Малодолинської сільської адміністрації Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, згідно якого просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позом мотивований тим, що з березня 2010 року з відома Малодолинської сільської адміністрації вона разом із своєю сім`єю, чоловіком ОСОБА_2 та дітьми - ОСОБА_3 , 1998 року народження, ОСОБА_4 , 2001 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує в позові, що квартира перебувала в занедбаному стані. Власник квартири жодного разу не з`явився за місцем проживання позивача та жодних вимог про виселення із зазначеної квартири не пред`являв, зареєстрованих осіб за вказаною адресою немає.

Також, позивачка стверджує в позові, що з березня 2010 року постійно проживає в цій квартирі, безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточні та капітальні ремонти. Приватної власності на вказану квартиру у позивача немає. При вселенні в квартиру позивачем було сплачено заборгованість за водопостачання.

На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача 04.11.2020 надав до суду відзив на позов (а.с.48-51), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість підстав позову.

Представник позивача 24.12.2020 надав до суду відповідь на відзив (а.с.61-63), просить суд задовольнити позов, посилаючись на те, що позивач добросовісно та відкрито володіє спірною квартирою на протязі тривалого періоду, тощо.

В судовому засіданні позивач та його представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу від 13.08.2020 позов розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.18).

Ухвалою судді від 03.09.2020 позов залишено без руху (а.с.23).

Ухвалою судді від 08.09.2020 відкрито провадження у справі (а.с.29-30).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 15.02.2021 заяву представника позивача про витребування доказів повернуто заявнику (а.с.71-72).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 12.03.2021 витребувано докази (а.с.85).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 16.04.2021 заяву представника позивача про виклик свідків повернуто заявнику (а.с.95).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 20.05.2021 клопотання позивача про виклик свідків задоволено (а.с.102).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з березня 2010 року з відома Малодолинської сільської адміністрації разом із своєю сім`єю, чоловіком ОСОБА_2 та дітьми - ОСОБА_3 , 1998 року народження, ОСОБА_4 , 2001 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією акту від 30.03.2020 (а.с.9).

Зареєстрованих осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 - немає, що підтверджується копією відповіді Малодолинської сільської адміністрації №01-08/67 від 09.04.2020 (а.с.10).

ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги щодо спірної квартири, що підтверджується копіями сторінок розрахункової книжки по сплаті за холодне водопостачання та каналізацію (а.с.12-14).

Згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» №А-295 від 27.11.2020, станом на 29.12.2012 квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по 1/3 частини за кожним (а.с.60).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 11.06.1999 року вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_9 , ОСОБА_10 купили в рівних долях квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.79, 90).

ІV. Оцінка Суду.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст.264 ЦПК).

Слід наголосити, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Відповідну постанову по справі № 920/999/16 ВС прийняв 09 липня 2019 року.

В ході судового розгляду встановлено, щостаном на 29.12.2012 квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по 1/3 частини за кожним (а.с.60).

Разом з тим, відповідно до копії договору купівлі-продажу від 11.06.1999 року вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_9 , ОСОБА_10 купили в рівних долях квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.79, 90).

Отже, на момент пред`явлення даного позову до суду, власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 - є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних долях.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду вказала відповідачем лише Малодолинську сільську адміністрацію Чорноморської міської ради Одеської області, фактично наголошуючи на безхазяйність майна.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє.

З огляду на викладене, суд позбавлений права самостійно заміняти неналежного відповідача або залучати співвідповідача, оскільки така ініціатива повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач обізнаний відносно того, що квартира на підставі спільної часткової власності належить ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Незважаючи на вказане, позивач не пред`явив позовні вимоги до вказаних осіб із якими має спір про право.

При цьому, як зазначалось вище, встановлення власника майна або безхазяйності речі підлягає доведенню під час розгляду справи.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є не лише встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю, строк його володіння, а також і обставини, за яких виникло володіння спірним майном.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

До такого висновку прийшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 28 квітня 2020 року при розгляді справи №552/1354/18.

Таким чином, встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст.89 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що позивач, на якого покладений тягар доказування добросовісності володіння не надав суду достатніх та переконливих доказів необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, щодо його добросовісного володіння.

Крім того, позивач, на якого законом покладений обов`язок визначати відповідача по справі, не залучив до справи особу, із якою має спір про право з приводу спірного майна. За таких обставин, суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується.

У зв`язку із чим, суд розглянув позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач та прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру в порядку набувальної давності.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного - процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Малодолинської сільської адміністрації Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко