Провадження № 2/234/1399/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області в складі головуючого судді Костюкова Д.Г., за участю секретаря судового засідання Скоробогатової М.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №234/15526/20 за позовом ОСОБА_1 до КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», про компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, посилаючись на наступне. Деякий період з відповідачем він знаходився у трудових відносинах. 28.03.2018 року він був звільнений з підприємства за власним бажанням. 04.05.2018 року підприємством йому було виплачено заробітну плату у розмірі 494,03 грн., а також виплату по лікарняним листам у розмірі 592,00 грн. Після виплати цих сум він звернувся до підприємства з вимогою надати довідки про залишок грошових коштів, що були йому не виплачені при звільненні. Однак підприємство не надавало йому жодних документів, і лише після його звернення до відділу праці, а в подальшому до Міністерства праці та соціальної політики, у липні 2020 року йому було виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 908,34 грн., та у вересні 2020 року також виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 3007,73 грн. Тобто підприємство своєю бездіяльністю порушило трудове законодавство не розрахувавшись з ним при його звільненні у повному обсязі. Отже, у зв`язку з тим, що при його звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, на підставі ч.1 ст.117 КЗпП відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку до 30.09.2020 року (день остаточного розрахунку), що орієнтовно складає 168660,70 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 168660,70 грн. та сплачений судовий збір у сумі 1686,70 грн.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 18.11.2020 року позовна заява була залишена без руху для виправлення недоліків.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 14.12.2020 року по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Копії ухвали було надіслано на адресу сторін.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 14.01.2021 року постановлено про розгляд справи у судовому засіданні та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області.

Відповідно до відзиву відповідач позовні вимоги не визнав, у зв`язку з їх необґрунтованістю та неправомірністю, та в обгрунтування зазначив, що 21.02.2018 року Постановою Апеляційного суду Донецької області по справі 234/5957/17-ц ОСОБА_1 було поновлено на посаді фельдшера з 05.05.2017 року, зобов`язано КНП «ОЦЕМД та МК» сплатити на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 60297,90 грн. з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, та негайною виплатою заробітної плати за один місяць в розмірі 5343 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн., судовий збір 1328, 80 грн. На виконання постанови суду, Наказом № 40 від 21.02.2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді фельдшера з 05.05.2017 року, включено до графіку роботи з 21.02.2018 р., а головного бухгалтера зобов`язано виплатити заробітну плату за один місяць в розмірі 5343 грн. Виконуючи постанову суду в частині її негайного виконання, 26.02.2018 року Центром ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата за один місяць в розмірі 5343 грн. (з них податок з доходів фізичних осіб в розмірі 961,74 грн., військовий збір в розмірі 80,15 грн.), перераховано на картковий рахунок в розмірі 4301,11 грн. Таким чином після виплати позивачу зазначеної суми, Центру необхідно було перерахувати ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 60297,90 грн. - 5343,00 грн. = 54954,90 грн. з яких, мало бути утримано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 9891,88 грн., військового збору в розмірі 824,32 грн. та в підсумку мало бути перераховано на його картковий рахунок 44238,70 грн. 07.05.2018 року з казначейського рахунку Центру, Головним управлінням Державної казначейської служби у Донецької області на користь позивача, було стягнуто наступні суми грошові кошти: компенсація за моральну шкоду в розмірі 500 грн., судовий збір в розмірі 1328,80 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47333,85 грн. Як пізніше Центру стало відомо, зазначені грошові кошти були стягнуті з казначейського рахунку на підставі звернення ОСОБА_1 до казначейської служби. Таким чином, Головним управлінням Державної казначейської служби у Донецької області незаконно, всупереч постанови суду з казначейського рахунку Центру на картковий рахунок ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти в розмірі 3095,15 грн. Розрахунок переплати: 47333,85 грн. - 44238,70 грн. = 3095,15 грн. Крім того, на виконання постанови Апеляційного суду Донецької області, з зазначеної суми (з урахуванням виплаченої по негайному виконанню постанови) 54954,90 грн., Центром в Державний бюджет ще й були перераховані кошти в якості податку з доходів фізичних осіб в сумі 9891,88 грн. та військового збору в сумі 824,32 грн. Тобто на час звільнення позивача виникла оспорювана, в розумінні положення статті 116 КЗпП сума грошових коштів в розмірі 3095,15 грн., переплачених ОСОБА_1 , та такою, яка між Центром і позивачем в тому числі і на теперішній час залишилась не узгодженою. З 22.02.2018 р. по 03.03.2018 р., з 05.03.2018 р. по 12.03.2018 р., з 13.03.2018 по 27.03.2018 р. ОСОБА_1 перебував на тимчасовій непрацездатності. 16.03.2018 року до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області було направлено лист за підписом голови комісії із соціального страхування СШМД м.Краматорська - ВСП КЛПУ «ОЦЕМД та МК» від 15.03.2018 р. № 01-03/192 щодо перевірки правомірності та обґрунтованості видачі листків непрацездатності. 11.04.2018 р. від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області отримано одповідь, яка підтверджує обґрунтованість видачі листків працездатності. Тому в квітні 2018 року ОСОБА_1 була нарахована допомога по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності НОМЕР_1 (період працездатності з 22.02.2018 р. по 03.03.2018 р.), НОМЕР_1 (період непрацездатності з 15.03.2018 р. по 12.03.2018 р.), НОМЕР_2 (період непрацездатності з 13.03.2018 р. по 27.03.2018 р.). Перераховані нарахування та утримання відображені у розрахунковому листі за квітень 2018 року. 28.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням та наказом від 28.03.2018 року №59 його було звільнено з посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Згідно графіка чергувань за березень 2018 року, 28.03.2018 року (день звільнення позивача) співпав з його вихідним днем, що підтверджено табелем обліку робочого часу за березень 2018 року. Відсутність позивача в день звільнення також було встановлено інспектором Держпраці Костіциним С.В. та даний факт був зафіксований в Акті інспекційного відвідування де зазначено, що оскільки 28.03.2018 року в день звільнення ОСОБА_1 не працював, то суми належні працівникові при звільненні, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок згідно ст.116 КЗпП України. КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» листом від 06.07.2020 №01-02/921 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність звернутись з вимогою про виплату належних сум відповідно до ст.116 КЗпП України та надати рахунок в банку, на який буде перераховані належні кошти. 16.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Центру про надання довідки про нарахування при звільненні, довідки про розрахунок середньої заробітної плати (на момент звільнення) на добу з урахуванням податків, та без урахування податків та відрахувань, довідку про заборгованість по заробітній платі. Вимога про розрахунок згідно ст.116 КЗпП України у заяві відсутня. Згідно платіжного доручення №1916 від 17.07.2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано компенсацію за невикористану відпустку, яка нарахована у зарплату за червень 2020 року у сумі 908, 34 грн. 30.09.2020 року КНП «ОЦЕМД та МК» було проведено додатковий розрахунок суми компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 та згідно платіжного доручення №3471 від 30.09.2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано 3007,73 грн. Відповідно до статті 116 КЗпП України а також до роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, вважають що підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, яка тягне за собою виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку є не проведення роботодавцем остаточного розрахунку з працівником, який у день звільнення працював. Враховуючи вищезазначене, та приймаючи до уваги те, що вимога про розрахунок згідно ст.116 КЗпП України позивачем до підприємства не надавалася, остаточний розрахунок з відповідачем був проведений 30.09.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № 3471 від зазначеної дати, а копію позову ОСОБА_1 про компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підприємство отримало 17.12.2020 року, тобто вже після повного з ним розрахунку та наявну передплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 3095,15 грн. вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачем на відзив було подана відповідь, відповідно до якої позивач зазначив, що після свого звільнення, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату всіх сум, що залишилися йому невиплаченими, відповідач достовірно знав про його контакти та навмисно не виплачував йому кошти, які був йому винен. Тому вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за ст. 117 КЗпП України. На позові наполягає та просить його задовольнити.

Відповідачем не було надано заперечень на відповідь позивача.

Пояснень від третьої особи до суду також не надходило.

У судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги та пояснив, що вже під час перебування справи у суді, 02.03.2021 року відповідачем на його рахунок були перераховані кошти в сумі 4255,13 грн., що свідчить про те, що відповідач все ж таки порушив вимоги законодавства про працю та в строк, передбачений ст.116 КЗпП України повністю не розрахувався з ним при його звільненні. Отже, з урахуванням того, що остаточний розрахунок був проведений відповідачем лише 02.03.2021 року, просить суд стягнути на його користь з КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28.03.2018 року по 02.03.2021 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримала доводи, викладені позивачем, позовні вимоги просила задовольнити та врахувати, що відповідач остаточно розрахувався з відповідачем лише 02.03.2021 року.

У судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали та пояснили, що позивач у день звільнення не працював, однак з вимогою про розрахунок до роботодавця не звертався, у зв`язку з чим відсутні підстави для відповідальності відповідача на підставі ст.117 КЗпП. Поміж тим, підприємство само з власної ініціативи проводило нарахування позивачу всіх належних йому сум. Остаточний розрахунок був здійснений 02.03.2021 та у зв`язку з помилкою бухгалтерії у попередніх розрахунках було донараховано та сплачено позивачу за лікарняні загалом 4255, 13 грн.

У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явився за невідомою суду причиною, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та від нього не надійшло клопотання про його відкладення.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони послалися як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» склалися трудові взаємовідносини як між працівником та роботодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 28.03.2018 року був звільнений з КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №59 про припинення трудового договору від 28.03.2018 року.

Відповідно до акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДЦ 27025/2195/АВ від 07.10.2020 року, звільнення позивача відбулося 28.03.2018 року, на підставі заяви останнього за власним бажанням. 28.03.2018 року, відповідно до графіку чергування ОСОБА_1 не працював та станом на 06.10.2020 року не пред`являв вимоги про розрахунок.

Відповідно до повідомлення № 01-02/921 від 06.07.2020 року, ОСОБА_1 повідомлено про необхідність надання рахунку банку для виплату компенсації за невикористану відпустку у розмірі 908,34 грн.

Згідно з заявою ОСОБА_1 , 17.07.2021 року останній звернувся до КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з вимогою видати довідку про розрахунок середньої заробітної плати та довідку про заборгованість по заробітній платі.

Відповідно до платіжного доручення №1916 від 17.07.2020 року ОСОБА_1 перерахована компенсація за невикористану відпустку, яка нарахована за червень у розмірі 908,34 грн.

Відповідно до платіжного доручення №3471 від 30.09.2020 року ОСОБА_1 перерахована компенсація за невикористану відпустку, яка нарахована за вересень 2020 року у розмірі 3007,73 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 7591 від 02.03.2020 року ОСОБА_1 перерахована доплата лікарняних, які нараховані за січень 2021 року у розмірі 1932,96 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 7579 від 02.03.2021 року ОСОБА_1 перерахована доплата лікарняних, які нараховані за січень 2021 року у розмірі 2322,17 грн.

Отже, після звільнення позивача відповідачем у період з 17.07.2020 року по 02.03.2021 року загалом було перераховано позивачу 8171,20 грн. (908,34 грн.+3007,73 грн.+1932,96 грн.+2322,17 грн.)

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові №682/3060/16-ц від 27.01.2020 року.

В судовому засіданні встановлено, що на момент звільнення 28.03.2018 року позивач не працював, що підтверджено табелем чергування за березень 2018 року, у зв`язку з чим час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача.

Під час розгляду справи позивачем суду не надано жодного належного доказу на підтвердження його звернення до відповідача з вимогою здійснити розрахунок при звільненні. При цьому суд зауважує, що заява позивача на адресу відповідача від 16.07.2020 року містить в собі лише вимоги щодо видачі довідок та не містить вимогу про проведення розрахунку при звільненні.

Про відсутність пред`явлення позивачем вимоги про проведення розрахунку відповідно до ст.116 КЗпП свідчить також акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДЦ 27025/2195/АВ від 07.10.2020 року.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних правових висновків, час затримки розрахунку при звільненні необхідно обліковувати з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача, тобто з моменту отримання відповідачем копії позовної заяви з 17.12.2020 року.

Поміж тим, як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Отже, у зв`язку з тим, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем лише 02.03.2021 року, тобто після початку розгляду справи по суті, суд вважає, що з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно враховувати кінцевою датою періоду затримки розрахунку при звільненні саме 02.03.2021 року.

Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні позивача з 17.12.2020 року (отримання відповідачем копії позовної заяви) по 02.03.2021 року (день фактичного остаточного розрахунку) складає 51 робочий день.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, отже середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за січень та лютий 2018 року, адже позивача було звільнено 28.03.2018 року.

Відповідно до п.5 розд.IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 34 від 24.12.2020 року заробітна плата ОСОБА_1 за два останніх календарні місяці роботи перед звільненням (січень - лютий 2018 року) склала 11514,41 грн. (41 робочий день). Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 280, 84 грн. (11514,41 грн.: 41 дн.)

Судом встановлено, що 17.12.2020 року відповідач повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем, але остаточний розрахунок зробив лише 02.03.2021 року, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.12.2020 року по 02.03.2021 року складає 14322,84 грн. (280,84 грн. х 51 дн.).

Поміж тим, у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц визначено, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач, без будь-якої пред`явленої вимоги позивача, перевіряючи остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , самостійно нарахував та виплатив останньому належні йому суми в розмірі 8171,20 грн. Отже, процесуальна поведінка відповідача свідчить про його намагання якомога раніше, при першій можливості усунути недоліки, що призвели до невчасного проведення розрахунку з останнім.

Крім того, загальна сума, що була виплачена позивачу становить 8171,20 грн., що майже в два рази є меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (14322,84 грн.).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

На підставі викладеного, враховуючі висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню частково, а саме в сумі 7000 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом, позивач визначив його ціну у розмірі 168660,70 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» на момент звернення позивача до суду судовий збір у даній справі за вимогою майнового характеру складав 1686,70 грн., що відповідало 1 % ціни позову. Позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7000 грн. За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 70,00 грн., що відповідає пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (Донецька область, м. Краматорськ, вул. О.Вишні,24, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (Донецька область, м.Маріуполь, пр-т Миру, 68, ) про компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (Донецька область, м.Краматорськ, вул. О. Вишні, 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7000 грн. (сім тисяч гривень) та судовий збір в розмірі 70 грн. (сімдесят гривень).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя Д.Г.Костюков