Справа № 357/2114/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. ,

при секретарі - Севериненко Д. В.,

за участю:

представник позивача - адвокат Семенюта Р.А.;

представник відповідача - адвокат Маліцький О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 1) грошові кошти за договором позики від 04.02.2020 року в розмірі 35 678,04 грн.; 2) стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.; 3) стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову вказував, що 04.02.2020 року ОСОБА_1 дав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 000 євро. Відповідач зобов`язалась повернути кошти до 31.03.2020 року. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка. Однак, остання не виконала взяті зобов`язання, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права про стягнення боргу з урахуванням неустойки, що визначається на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 568,99 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 856,45 грн. Крім того, протиправними діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, яка оцінюється у розмірі 5 000 грн.

25.02.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

16.04.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

08.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача. Вказаний відзив мотивований тим, що 06.03.2020 року відповідач частково повернула позивачу борг у розмірі 500 євро, про що позивач пообіцяв написати розписку, проте не зробив цього. 12.06.2020 року через додаток Monobank на рахунок позивача відправлено 100 грн. 27.07.2020 року відповідач через систему Swift на рахунок позивача переказала 188 євро. Заперечила відносно стягнення неустойки, оскільки договір позики був безвідсотковим, а також щодо стягнення моральної шкоди. Зазначила, що не раз пропонувала позивачу зустрітись для повернення коштів, однак в нього не було часу, або він був за кордоном. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

14.06.2021 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача на відзив. Вказана відповідь обґрунтована тим, що відсутні докази про повернення відповідачем боргу у розмірі 500 євро, а 188 євро не відносяться до боргової розписки, оскільки крім 1 000 євро по розписці відповідач брала в борг у позивача і інші кошти, загальний розмір яких становив 1 495 євро, а також ще борг у гривнях. Просив у задоволенні відзиву відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Додатково зазначив, що відповідач отримала більше ніж 1 000 євро. Щодо 188 євро, то дійсно ці кошти отримані позивачем, але це не борг за розпискою, це кошти які стосувались інших правовідносин між сторонами. Просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав. Зазначив, що відповідач погашала частково борг, а квитанції, що надає позивач, не входять у суму боргу за розпискою. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

04.02.2020 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро та зобов`язалась їх повернути до 31.03.2020 року, про що написала розписку.

Оригінал розписки наданий в судовому засіданні представником позивача.

Згідно з копією платіжного доручення в іноземній валюті від 27.07.2020 року, ОСОБА_3 здійснила платіж № SW24K727O09180 на ім`я ОСОБА_4 у розмірі 188 євро, що не заперечується сторонами.

В матеріалах справи наявна переписка у мобільному додатку «Vіbеr» з приводу повернення грошових коштів.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом (ст. 639 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно встановлених судом фактичних обставин справи, між сторонами 04.02.2020 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро. Також сторони досягли згоди, що позичальник зобов`язана здійснити повернення позики до 31.03.2020 року.

Відповідач частково повернула кошти в рахунок зазначеного боргу, сплативши 27.07.2020 року ОСОБА_1 188 євро, що підтверджується матеріалами справи.

Суд відноситься критично до аргументів сторони позивача, що отримані ОСОБА_1 27.07.2020 року 188 євро стосуються інших правовідносин між сторонами, посилаючись на переписку у мобільному додатку «Vіbеr», з наступних підстав.

Згідно положень ч. 1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

За правилами частин 2 - 3 ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Надані позивачем, як і відповідачем, письмові копії переписки у мобільному додатку «Vіbеr» всупереч вимогам ч. 2 ст. 100 ЦПК України не завірені належним чином, такі документи не можуть підтверджувати дійсні факти, зафіксовані в їх оригіналах, що нівелює їх доказову силу, тому судом не досліджуються.

Суду також не надані відповідачем належні та допустимі докази, які б підтверджували повернення позивачу боргу у розмірах 500 євро та 100 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі: 1 000 євро - 188 євро = 812 євро в гривневому еквіваленті.

Згідно з даними офіційного сайту НБУ курс євро станом на 31.03.2020 року становив 30,9617 грн./євро, тобто 1 000 євро = 30 961,70 грн., а отже поверненню підлягає сума боргу в розмірі 25 140,90 грн. (812 євро х 30,9617 грн.).

Разом з тим, згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Положеннями статті 625 ЦК України передбачена відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом відхиляються аргументи відповідача щодо того, що укладеним договором позики не передбачено сплату відсотків, оскільки вказані санкції передбачені чинним законодавством.

Із наведених позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що за борговий період з 04.02.2020 року по 31.03.2020 року на суму боргу 34 252 грн., відсотки за ст. 1048 ЦК України складають 568,99 грн.; за борговий період з 01.04.2020 року по 25.01.2021 року на суму боргу 34 821 грн., три відсотки річних позивача складають 856,45 грн.

Однак, суд зауважує про помилковий розрахунок відсотків з огляду на курс євро та повернення частини боргу відповідачем, при цьому проценти від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, можуть бути стягнуті за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Згідно з даними офіційного сайту облікова ставка НБУ з 04.02.2020 року по 12.03.2020 року становила 11% річних; з 13.03.2020 по 31.03.2020 року 10% річних, враховуючи суму боргу в розмірі 30 961 грн., після часткового повернення до відшкодування позивачу підлягає сума у розмірі 514,32 грн. (353,60 грн. + 160,73 грн.).

Що стосується трьох процентів річних від простроченої суми, то за період з 01.04.2020 по 26.07.2020 року на суму 30 961,70 грн. боргу, підлягає відшкодуванню 295 грн.; за період з 27.07.2020 року по 25.01.2021 року на суму боргу 25 140,90 грн. - 376 грн., разом 671 грн. (376 грн. + 295 грн.).

Надані представником позивача квитанції від 04.02.2020 року про перерахування грошових коштів у гривні, на думку суду, не є належним та допустимим доказом погодження сторонами суми позики, що перевищує 1 000 євро, оскільки відповідач заперечує вказану обставину, а згідно змісту самої розписки сума позики узгоджена сторонами в розмірі 1 000 євро. Відносно інших грошових зобов`язань між сторонами відомості в матеріалах справи відсутні, що не заперечувалось самими сторонами.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, як мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки позивач не надав суду документально підтверджених доказів відносно фізичних та душевних страждань у зв`язку з несвоєчасним поверненням позики, суд вважає необґрунтованою вимогу про відшкодування моральної шкоди з відповідача у розмірі 5 000 грн., враховуючи при цьому висновки суду про необхідність стягнення на користь позивача суми боргу та відсотків.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 статті 82, частиною 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави за подання даного позову в розмірі 908 грн.

Вказаний розмір судового збору є мінімальним за подання до суду даного позову (вимога майнового характеру). Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору в дохід держави, тому не підлягає застосуванню правило ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо часткового відшкодування судового збору в залежності від розміру задоволених вимог, оскільки ця норма стосується позивача у випадку оплати ним судового збору за подання позовної заяви.

Керуючись ст. 4, 12, 81, 89, 141, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти (борг) за договором позики від 04.02.2020 року в розмірі 25140,90 грн., 514,32 грн. проценти на рівні облікової ставки НБУ та 671 грн. 3% річних.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 908 грн.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.06.2021 року

СуддяА. Ю. Цуранов