Справа № 452/806/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"01" червня 2021 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої судді Карнасевич Г.І.,

секретаря Страхоцької Т.А.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 пред`явили позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпоряджанні житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_1 .

В підтвердження позовних вимог посилаються на те, що вони являються співвласниками житлового будинку за вищевказаною адресою, що убачається з рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області та Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно даних будинкової книги та довідки виконавчого комітету Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області №201, зареєстрованими та такими, що проживають в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також такі, що зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачі не є членами сім`ї співвласників позивачів і у вказаному будинку не проживають понад 33 роки, що убачається з акту обстеження матеріально - побутових умов господарства гр. ОСОБА_3 від 22.02.2021 р., а також зазначене встановлено рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області.

Наявність реєстрації зовсім чужих для них людей (з якими не ведеться спільний побут, відсутні взаємні права і обов`язки) створює перешкоди в належному здійснення прав власності.

01 червня 2021 року позивачі на підставі ст. 49 ЦПК України подали до суду заяву про зміну позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Просять визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В підтвердження заявлених позовних вимог покладаються на обставини, зазначені у первісному позові.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_9 в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності. Позовні вимоги підтримав.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, від них не надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення позивачів, свідків, всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі будинкової книги та довідки виконавчого комітету Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області №201, зареєстрованими та такими, що проживають в житлового будинку адресою: АДРЕСА_1 , є: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а також такі, що зареєстровані але не проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року, убачається, що за ОСОБА_3 визнано право власності, а саме:

- на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , як частку в майні колишнього колгоспного двору та 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ;

- на 1/5 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , як частку в майні колишнього колгоспного двору, та право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , - в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , як частку в майні колишнього колгоспного двору.

Відповідачі не є членами сім`ї співвласників позивачів і у вказаному будинку не проживають понад 33 роки, що вбачається з акту обстеження матеріально - побутових умов господарства гр. ОСОБА_3 від 22.02.2021 року.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

-право користування (сервітут);

-інші речові права відповідно до закону.

Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 - 406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

За поясненнями позивачів, викладених у позовній заяві, та допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які ствердили факт непроживання відповідачів у спірному будинку понад 20 років, слідує, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживають у спірному будинку, не є членами сім`ї позивачів.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

За положеннями статей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до ст. ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема, являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України)

Згідно зі статтею 5 ЦПК України (здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частини перша, третя статті 12 ЦПК України).

Таким чином, у цій справі, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси члена сім`ї колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20.

Відповідачі не надали суду жодних доказів, не заперечили та не визнали позов, отже, судом не встановлено жодних поважних причин того, що вимушено залишили спірне житло, тобто, суду не доведено стороною відповідачів те, що існували обставини, які унеможливили їх проживання за вищевказаною адресою, через що позов підлягає задоволенню.

Зважаючи на встановлені вимоги закону, позивачі, як власники, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування спірним будинком в обраний ним спосіб - шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя