Справа № 308/1246/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Білоцерковця Юлія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 квітня 2019 року (у складі судді Бедьо В.І.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, втрат від інфляційних процесів і трьох відсотків річних від суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у лютому 2018 р.

Після уточнення позовних вимог у березні 2019 р. (а.с.48-49) просив:

-стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у вигляді інфляційних витрат за час прострочення у сумі 109 311,99 грн.;

-стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у вигляді 3% річних за час прострочення у сумі 12 035 грн.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 09.03.2011 р. позивач надав ОСОБА_2 позику в сумі 133 600 грн., які останній зобов`язався повернути до 30.10.2012 р. У підтвердження цього позичальником було складено розписку.

Указані кошти позичалися на потреби сім`ї, відтак позивач доводить, що відповідачі суму боргу не повернули.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 січня 2014 р. із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто борг за договором позики в розмірі 133 600 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговою розпискою було відмовлено.

Позивач доводить, що договір позики від 09.03.2011 р. укладений між ним і ОСОБА_2 створив обов`язки і для жінки останнього, оскільки кошти позичалися в інтересах сім`ї (на лікування сина). А оскільки заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 р. залишається невиконаним, позивач має право на солідарне стягнення інфляційних витрат і 3 % річних від суми боргу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.04.2019 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у вигляді інфляційних витрат за час прострочення у сумі 109 311,99 грн., 3% річних за час прострочення у сумі 12 035, 00 грн. і 1093,20 грн. у відшкодування судового збору на користь держави. У задоволенні решти позову відмовлено.

Адвокат Білоцерковець Ю.С. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення коштів із ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Покликається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-позивач вважає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за таким договором виникають у обох із подружжя;

-той факт, що договір укладено в інтересах сім`ї і кошти використано в інтересах сім`ї, підтверджується висновком, викладеним у рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 19.01.2017 р.;

-сума позики є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір позики від 09.03.2011 р. створив обов`язки для іншого із подружжя.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем ОСОБА_2 не було виконано грошове зобов`язання по виплаті суми боргу позивачеві, то в силу положень ст. 625 ЦК України останній має право на стягнення сум трьох відсотків річних і інфляційних втрат.

Що стосується вимог солідарного стягнення указаних сум із відповідача ОСОБА_3 , то такі на думку суду є необґрунтованими з тих підстав, що матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 була стороною договору позики від 09.03.2011 р. Крім того, суд прийняв до уваги ту обставину, що стягнення 3 % річних та інфляційних витрат є похідними від задоволених вимог про стягнення із ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 133 600 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції оскільки такі відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволені вимоги про солідарне стягнення коштів за борговою розпискою.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За приписами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором (у нашому випадку - за договором позики), яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18) - (постанова ВП ВС від 08.11.2019 р., № 127/15672/16-ц|14-254цс19).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У спірних правовідносинах установлено, що договір позики грошових коштів у сумі 133 600 грн. був укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 р. із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 133 600 грн. (а.с.6).

Належить зауважити, що ОСОБА_1 звернувся до суду лише до ОСОБА_2 . Із вимогою про солідарне стягнення грошових коштів за розпискою із ОСОБА_3 позивач не звертався.

Згодом ОСОБА_1 пред`явив самостійний позов до ОСОБА_3 із вимогою повернути кошти за борговою розпискою у розмірі 133 600 грн. із обґрунтуванням того, що кошти позичалися в інтересах сім`ї, однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 р. у задоволенні цього позову було відмовлено (а.с.7-9). Суд виходив із того, що оскільки заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 р. суму боргу за договором позики в розмірі 133 600 грн. уже було стягнуто з ОСОБА_2 , то стягнення такої ж самої суми боргу за договором позики із ОСОБА_3 буде подвійним стягненням, що є недопустимим. Указане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 січня 2017 р. (а.с.10-11).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо покладення солідарного обов`язку на ОСОБА_3 на підставі частини четвертої статті 65 СК України з приводу стягнення інфляційних витрат і 3 % річних за час простроченняне відповідають змісту правовідносин, які виникли між сторонами щодо стягнення боргу за договором позики.

Право на стягнення інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання виникло в ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2014 р., а саме - у зв`язку з його невиконанням позичальником, однак у цьому спорі вимога про солідарне стягнення суми боргу за договором позики позивачем не пред`являлася, відтак у позивача відсутні правові підстави вимагати солідарного стягнення інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання від ОСОБА_3 .

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Білоцерковця Юлія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 12.02.2021 р.

Судді: