Справа № 461/5560/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/645/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 , прокурора Ванчака А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської обласної прокуратури, Державного казначейства України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,-

в с т а н о в и в:

В липні 2020 року адвокат Піка Микола Євгенович в інтересах ОСОБА_2 звернувся з позовом до Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування прокуратури і суду в розмірі 273 934 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у провадженні СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області перебувало кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000513 від 17.02.2015 за підозрою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, тобто примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я. За результатами проведення досудового розслідування, 18.05.2015 року до Шевченківського районного суду м.Львова прокуратурою Шевченківського району м.Львова скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000513 від 17.02.2015 про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України.

За результатами розгляду кримінального провадження, 30.12.2015 року вироком Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. У відповідності до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим терміном 2 роки. На підставі ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну м`ясця проживання і роботи та періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Апеляційний судом Львівської області апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_2 ОСОБА_4 задоволено частково, вирок скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд до Шевченківського районного суду м.Львова у зв`язку з відсутністю в ході судового розгляду потерпілого ОСОБА_5

23 грудня 2019 року прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження за підозрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Таким чином, остання перебувала під слідством та судом з 18.02.2015 року по 29.12.2019 року, а всього 4 роки 10 місяців 11 днів, тобто 58 місяців.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 12 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської обласної прокуратури, Державного казначейства України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.

Стверджує, що самообмови з її сторони, які б перешкоджали судам чи органу слідства з`ясувати істину та виконати слідством свій обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного розслідування справи, суди при розгляді справи не встановили. Так само не було встановлено у постанові про закриття кримінального провадження від 29.12.2019 року, що таке закрито у зв`язку з тим, що вона допустила самообмову. Закривши кримінальне провадження з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпання можливості їх отримати через неможливість встановити місцезнаходження та допитати основного свідка та потерпілого, сторона обвинувачення автоматично та самостійно визнала неможливість довести її винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину попри її показання.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, пояснення прокурора Ванчака А.Л. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач своїми діями перешкоджала з`ясуванню істини у справі шляхом самообмови і цим сприяв прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди передбаченою ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а тому у позивачки відсутні правові підстави на її відшкодування.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що в провадженні СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області перебувало кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000513 від 17.02.2015 року за підозрою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, тобто примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.

18 травня 2015 року до Шевченківського районного суду м.Львова прокуратурою Шевченківського району м.Львова скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000513 від 17.02.2015 року про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України.

Вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30.12.2015 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. У відповідності до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим терміном 2 роки. На підставі ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну м`ясця проживання і роботи та періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.03.2016 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_2 ОСОБА_4 задоволено частково, вирок скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд до Шевченківського районного суду м.Львова у зв`язку з відсутністю в ході судового розгляду потерпілого ОСОБА_5

23 грудня 2019 року закрито кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Отже, із вищенаведених доказів в суді встановлено, що під слідством та судом позивач у кримінальному провадженні перебувала з 18.02.2015 року по 29.12.2019 року, а всього 4 роки 10 місяців 11 днів, тобто 58 місяців.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ч.5 ст. 5 Конвенції, кожен хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті . Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачів щодо факту самообмови ОСОБА_2 як на підставу для відмови у задоволенні позову враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз положень частини четвертої статті 1176 ЦК України дає підстави дійти висновку, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

Тобто, самообмова має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05.03.2019 року прокурору було повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000513 від 17.02.2015 року про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у зв`язку з невідповідністю такого вимогам Кримінального процесуального кодексу України (п.3 ч. 2 ст. 290 КПК України), а саме неможливості встановлення місцезнаходження потерпілого ОСОБА_5 та основного свідка у провадженні цивільної дружини потерпілого ОСОБА_7 , місця їх фактичного проживання (реєстрації) та інші анкетні відомості, а також те, що останні жодного разу не з`явилися в судові засідання суду, а всі можливі заходи до встановлення їх місцезнаходження вичерпані. В подальшому 23 грудня 2019 року закрито кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Факту самообмови зі сторони ОСОБА_2 , які б перешкоджали судам чи органу слідства виконати свій обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного розслідування справи, суди при розгляді справи №466/3649/15-к не встановлено.

Відповідно до ст. 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок перебування ОСОБА_2 під слідством і судом 58 місяців, їй було завдано немайнової шкоди, оскільки такі обставини безумовно негативно вплинули на душевний стан і завдало страждань, було змінено звичайний спосіб її життя, умови її існування були дискомфортними та порушено нормальні життєві зв`язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при цьому колегія суддів вважає, що відповідно до порядку вирахування розміру моральної шкоди відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» необхідно виходити із розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня того року, під час якого позивач перебував під слідством і судом.

Згідно ст.. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» у 2020 році встановлено мінімальну заробітну у місячному розмірі з 1 січня 4723 гривень.

Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 273 934 грн. з розрахунку 4 723 грн. х 58 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом)=273 934 гривень.

Таким чином, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов слід задоволити.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 січня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Львівської обласної прокуратури, Державного казначейства України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - задоволити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) у відшкодування моральної шкоди в розмірі 273 934 гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.06.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.