Справа № 946/4355/20
Провадження № 2/946/148/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

за участю секретаря Тюміної О.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину фіктивним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання передати майно, -

В С Т А Н О В И В:

17.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом, яким (з урахуванням уточнення від 09.12.2020) просить: визнати фіктивною угоду купівлі-продажу №6049/20/011325 від 26.05.2020 про придбання ОСОБА_6 у ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від 25.05.2020 від імені ОСОБА_5 , автомобілю Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , на підставі угоди купівлі-продажу з ОСОБА_5 від 25.05.2020; зобов`язати ОСОБА_6 повернути ОСОБА_1 таке майно: IPhone SE Gold, 32 Gb, MQ4Y2LL/2, Model A1662, ІМЕІ НОМЕР_2 , вартістю 9800 грн.; пральну машину Samsung Ecobubble 6.0 kg 10000 грн.; кухонний комбайн Rainberg RB-8080 - 3430 грн.; коврики на автомобіль Hyunday Accent 600 грн.; колеса автомобіля Nokian Nordman sx 2 шт. 1200 грн.; ботинки Dr Martens 4500 грн.; прасувальний прилад Braun Carestyle 3 is 3042 wh 4200 грн.; електропіч Saturn st-ec3802 1499 грн.

08.06.2021р. позивачем подано заяву про виправлення технічної помилки, згідно якої він зазначив, що помилково вказано про «визнання фіктивної угоди між ОСОБА_6 у ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від 25.05.2020 від імені ОСОБА_5 », та вірною є вимога про «визнання фіктивної угоди купівлі-продажу №6049/20/011325 від 26.05.2020 про придбання ОСОБА_6 автомобілю Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ».

Свої вимоги мотивує тим, що він, ОСОБА_1 , протягом певного часу з травня 2018 року по липень 2020 року мешкав із громадянкою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , та протягом зазначеного часу ним на його власні кошти було придбано вищевказане майно.Крім того, станом на початок липня 2020 року на зберіганні у відповідачки знаходилась грошова сума, еквівалента 2000 доларів США, що станом на 22.11.2020 р. складає 56480 грн. На час придбання вказаного майна відповідачка, знаходячись на його утриманні, не мала роботи, достатнього прибутку на придбання цього майно, яке є предметом спору, яке придбано на його особисті кошти, що підтверджено банківськими документами. Крім того, він надав відповідачці для користування додаткову карту AT «ОТП Банк» за належним його рахунком НОМЕР_3 , з якого здійснювалось, зокрема, придбання вказаного майна. Крім того, 25.05.2020р. ним було придбано у громадянина ОСОБА_5 автомобіль Hyunday Accent 2007, д/н НОМЕР_1 , вартістю 4600 Євро, що підтверджено розпискою про отримання грошових коштів в розмірі 4600 Євро, яка була складена громадянином ОСОБА_5 від 25.05.2020р. Станом на 22.11.2020 вказана сума еквівалентна 153180 грн. Після отримання грошей, гр-н ОСОБА_5 передав йому ключи та документи на автомобіль. Таким чином, у відповідності до положень ст.ст. 623, 638 - 640, 655, 691, 692 ЦК України, між ним та гр-ном ОСОБА_5 відбулась угода купівлі -продажу автомобілю. Але, по незалежним від них причинам, провести у той же день, 25.05.2020р., переоформлення транспортного засобу в сервісному центрі за місцем укладання угоди виявилось неможливим. У зв`язку з чим ОСОБА_5 видав йому довіреність на розпорядження транспортним засобом, яка зареєстрована 25.05.2020р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. (Реєстр №1919). 26.05.2020р., по поверненні до м. Ізмаїл, та у зв`язку із неможливістю оформлення транспортного засобу як на нього, так і на його батьків, відповідачка ОСОБА_6 порадила йому тимчасово оформити автомобіль на неї, після чого, за сплином певного часу, вона здійснить переоформлення автомобіля на нього, ОСОБА_1 , як на особу, яка, власне і є належним власником автомобіля. Погодившись із відповідачкою та не маючи підстав для сумнівів, щодо її належних дій у подальшому відносно переоформлення на нього автомобіля, автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_6 та при оформленні документів жодних коштів з боку відповідачки йому не передавалось, жодних документів про отримання грошей ним не складалось, автомобіль залишився у його користуванні.У зв`язку з чим, укладений правочин з відповідачкою є фіктивним, оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.У липні 2020р. відповідачка не впустила його в квартиру, зазначивши про те, що, нібито, вона не вбачає подальших підстав для їх спільного мешкання, але повертати вище перелічене майно відмовилась та утримує це майно у себе, що є, на його думку, протиправним. Також, йому відомо, що протягом попередніх кількох місяців до повернення його з рейсу, в квартирі за зазначеною адресою відповідачка мешкала з іншим чоловіком.

27.10.2020 представник відповідача надав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , якою відповідачка просить зобов`язати ОСОБА_1 передати їй автомобіль марки «Hyunday Accent», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Свої вимоги мотивує тим, що вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 , але знаходиться у володінні ОСОБА_1 . Даний автомобіль був придбаний 26.05.2020р. ОСОБА_6 . У червні 2020р. ОСОБА_1 обманним шляхом забрав у неї автомобіль та технічний паспорт на автомобіль. 18.07.2020р. вона звернулась до Ізмаїльського відділення поліції ГУНП в Одеської області щодо повернення їй автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , і технічного паспорту, який у неї були відібрані в неї шахрайським шляхом, але їй було надано відповідь про вирішування даного питання у судовому порядку. Зазначає, що у первісному позові вказано, що ОСОБА_6 з ОСОБА_1 мали епізодичні зустрічі, коли позивач приходив з рейсу, і це не формувало спільного майна, все це породжує особливі правові наслідки при поділу майна між сторонами.

Згідно відзиву представника відповідачки на первісний позов ОСОБА_1 від 27.10.2020р. та доповнень від 13.01.2021р., представник зазначає, що за винятком автомобіля в позовній заяві не наводяться дати придбання зазначених у позові речей, квитанції про їх оплату за придбання, технічні паспорти, в той чай як вони є необхідними, та підтвердження того, що ці речі знаходяться у відповідачки. Позивач не доводить, що ці речі взагалі існують десь. Що стосується відносин між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 , то в позовній заяві вказується, що сторони мали епізодичні зустрічі, коли позивач приходив з рейсу, і це не формувало спільного майна. В дійсності ОСОБА_6 мала доступ до картки ОСОБА_1 , але всі дії проводились за проханням ОСОБА_1 , і за ці дії вона не несла відповідальності. На підставі наданих позовних вимог позивач не доводить, де майно знаходиться, як він це майно придбав, письмових доказів права власності на всі вище викладені речі. Також, зазначає, що вимоги позивача про визнання угоди купівлі-продажу №6049/20/011325 від 26.05.2020 про придбання ОСОБА_6 у ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від 25.05.2020 від імені ОСОБА_5 , автомобілю Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 , є представником сторони за довіреністю за договором купівлі-продажу автомобіля і не є стороною договору, ОСОБА_1 і ОСОБА_6 не були сторонами договору, тому ці відношення ніяк не можуть бути визнанні фіктивними. ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не мали ніякого зговору створення правових наслідків стосовно укладеного договору купівлі-продажу автомобіля. Немає взагалі будь-яких підстав визначати право власності автомобіля за представником ОСОБА_1 , так як він не сторона правочину. ОСОБА_5 дійсно отримав гроші за автомобіль Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , від ОСОБА_6 , але ці гроші належали покупцю, тому і власником автомобіля стала ОСОБА_6 .У зв`язку з чим, вважає, що ОСОБА_1 повинен повернути ОСОБА_7 автомобіль Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Щодо всього майна, то позивачем не надано доказів того, що воно як й придбано позивачем так і того, що воно знаходиться у позивачки.

Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про зобов`язання передати майно та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання угоди фіктивною та зобов`язання повернути майно.

Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно пояснень від 25.03.2021р. представника ОСОБА_7 на відзив та до зустрічного позову, представник зазначає, що ОСОБА_1 не є ні власником, ні титульним володільцем майна, яке просить витребувати. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля не є фіктивним правочином в розумінні ст. 234 ЦК України, і немає ніяких правових підстав визнавати за ОСОБА_1 право власності на спірний автомобіль. Так, ОСОБА_1 є представником сторони по довіреності по договору купівлі-продажу автомобіля і не є стороною договору, ОСОБА_1 і ОСОБА_6 не були сторонами договору, тому ці відношення ніяк не можуть бути визнанні фіктивними. ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не мали ніякого зговору щодо створення правових наслідків стосовно укладеного договору купівля-продажу автомобіля. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля реально виконаний та покупець отримав спірний автомобіль. Немає взагалі будь-яких підстав визначати право власності на автомобіль за представником ОСОБА_1 , так як він не сторона правочину. ОСОБА_5 дійсно отримав гроші від ОСОБА_6 , ці гроші належали покупцю, тому і власником автомобіля стала ОСОБА_6 . ОСОБА_1 повинен повернути ОСОБА_6 , як власнику, спірний автомобіль. Згідно п. 23 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ст. 387 ЦК України, ч. 3 ст. 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Предметом віндикації є вимога про повернення майна з незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з незаконного чужого володіння. ОСОБА_1 ні є титульним володарем майна, щодо якого подав позов. Позивачем за речовим позовом може бути тільки особа, яка має титул на володіння, тобто законний власник речі. ОСОБА_6 доводить до суду, що вона не має в володінні таке майно, як: IPhone SE Gold, 32 Gb, MQ4Y2LL/2, Model A1662, ІМЕІ НОМЕР_2 ; пральну машину Samsung Ecobubble 6.0 kg; кухонний комбайн Rainberg RB-8080; коврики на автомобіль Hyunday Accent; колеса на автомобіль Nokian Nordman sx 2 шт.; черевики фірми Dr Martens; прасувальний прилад Braun Carestyle 3 is 3042 wh; електропіч Saturn st-ec3802.

28.04.2021 року представником відповідачки подано заяву про зміну прізвища ОСОБА_8 на ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 29.01.2021 року.

08 червня 2021 року позивачем надано клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 08 червня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали свої позовні вимоги за первісним позовом у повному обсязі, просили позовні вимоги задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що знаходився у епізодичних стосунках з ОСОБА_6 (недовгий час), на пару ночей, а іноді вони разом мандрували. По його паспорту моряка вбачається, коли він був відсутній, чим підтверджується епізодичність стосунків та відсутність спільного побуту. З 2017 по 2020р.р. Харківська запропонувала купити автомобіль. ОСОБА_10 зустрівся з ОСОБА_11 та обговорив деталі. Гроші були зняті з картки Харківської в банкоматі (у них був загальний рахунок на двох). Харківська зняла гроші і вони були у неї, але ж потім ОСОБА_10 взяв у Харківської гроші та передав їх ОСОБА_11 . Потім вони зустрілися у МРЕО та Харківська запропонувала переоформити автомобіль, цього ж просив і ОСОБА_11 . На своїх батьків ОСОБА_10 не хотів та не міг переоформити автомобіль. Переоформленням авто займалась Харківська і вона забрала з МРЕО технічний паспорт та номери на автомобіль. 4600 євро передано було ОСОБА_11 в м. Одеса в рахунок автомобіля. Чеків на майно у ОСОБА_10 немає, так як вони залишилися у Харківської. Є чек на IPhone та паспорт. У Харківської були відносини і з іншими чоловіками, тому їх стосунки неможливо назвати спільним проживанням. Чеків на майно немає у нього, проте є інші докази. Авто вибирав саме він та домовлявся з продавцем теж він. Договір був оформлений розпискою. У наступному між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 була розмова про те, щоб переоформити автомобіль на мати ОСОБА_10 , але новий співмешканець відповідачки сказав, що за це потрібно сплатити 2500 дол. США, від чого ОСОБА_10 відмовився. Існують фотографії, на яких усі зазначені ним речі знаходяться у квартирі ОСОБА_13 . На купленому автомобілі уїхав відразу ОСОБА_10 до дому. Автомобілем періодично керувала Харьківська, але лише у присутності ОСОБА_10 . До купівлі автомобіля Харківська отримала водійське посвідчення. Після переоформлення авто вони розійшлися найближчим часом. Харківська погрожувала, що якщо він не поверне автомобіль, то вона заявить у розшук авто, про що у нього є скріншот з телефону. Паспорта на майно та квитанції знаходяться вдома у Харківської, він не встиг забрати, все майно у неї. Єдиний реальний договір це договір, укладений між ним та ОСОБА_11 . Гроші ОСОБА_11 передавав саме він. ОСОБА_11 це визнає. ОСОБА_10 не міг відразу переоформити на себе, оформив через довіреність. Фактичної передачі авто не було, з самого початку авто знаходилося у ОСОБА_14 відразу передав ОСОБА_15 . Харківська автомобілем не володіла. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник позивача та позивач зазначили, що автомобіль знаходиться у володінні ОСОБА_1 . Усі гроші на придбання Харьківською майна знімалися з карти позивача у тому числі і на авто. Відсутні докази того, кому Харківська передавала гроші за авто. По судовим витратам зазначив, що підпис на поданій представником відповідачки документах не належить ОСОБА_8 , номер справи, вказаний у акті виконаних робіт не вірно зазначений.

Представник відповідача у судовому засіданні не визнав позовних вимог та обставини позову, заперечував проти задоволення заявлених вимог позивача. Зазначив, що позов надуманий та не доведений. Зазначив, що нема доказів, що це майно існує, що воно знаходиться у відповідачки і що воно було придбано позивачем, нема підтверджуючих це документів. Автомобіль не підлягає віндикації, так як позивачем не доказано, що він є власником. З цього приводу є судова практика, яка вказана у нього у відзиві. Це не фіктивна угода, так як фактична передача майна відбулася. Зазначене позивачем майно не знаходиться у ОСОБА_6 . Авто було фактично отримано ОСОБА_6 у день підписання договору від 26.05.2020р., але потім ОСОБА_1 відібрав його. Авто зареєстровано за Харьківською, але знаходиться у ОСОБА_10 без підстав зберігання та користування, тому підлягає витребуванню. У Харьківської багато джерел доходу. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити повністю. У позивача та відповідачки не було фактичних шлюбних відносин (як зазначає сам позивач у позові). ОСОБА_6 сама придбала авто (вона працювала, допомогли родичі та друзі та є підсобне господарство, вона є власницею квартири). Автомобіль незаконно знаходиться у ОСОБА_1 , просить його повернути. Згідно ст.ст.387, 388 ЦК України, позов є віндикаційним. Колеса від автомобілю дійсно колись знаходилися у гаражі Харківської і вона давала їх ОСОБА_10 покататися. Оскільки відсутні паспорта та квитанції на майно, то і підтвердити певні властивості цих речей неможливо. Фото, надані позивачем, жодним чином не підтверджують, що майно на них належить саме ОСОБА_10 і те, що воно знаходиться на даний час у Харківської. Харківська вважає, що це були не епізодичні, а фактичні шлюбні відносини, так як Харківська здійснювала стирку, приборку, жила з ним, вели разом господарство. Проте, ОСОБА_10 каже, що у них були епізодичні відносини. Існує лише договір, укладений між Харківською та «Сигнал», проте немає договору між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Договору між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також немає, є лише довіреність, яка не може вважатися договором купівлі-продажу. Харківська працювала, їй допомагали батьки.

Відповідач ОСОБА_5 за первісним позовом у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , просить розгляд справи провести без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно розписки від 25.05.2020р. ОСОБА_1 надав ОСОБА_5 гроші в сумі 4600 євро в рахунок продажу автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT» 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 .

Згідно довіреності від 25.05.2020р., посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зареєстрованою у реєстрі за №1919, ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_1 бути його представником з питань розпорядження транспортного засобу легковий СЕДАН-В, марки HYUNDAI модель ACCENT, 2007 року випуску, номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_6 , НОМЕР_7 .

26.05.2020р. між ТОВ «Сігнал-Авто» (комісіонер) та ОСОБА_5 (комітент) в особі ОСОБА_1 укладено договір комісії №6049/20/011325, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин щодо продажу ТЗ - HYUNDAI ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, сірий, номерний знак НОМЕР_1 .

За договором купівлі-продажу транспортного засобу 6049/20/011325 від 26.05.2020р. ТОВ «Сігнал-Авто» на підставі вказаного вище договору комісії було передано ОСОБА_6 автомобіль марки HYUNDAI, модель ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_5 . Згідно п.2.2 покупець набуває право власності на ТЗ з моменту підписання сторонами зазначеного договору, сторони не мають майнових претензій одна до одної.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 , виданого ТЦС 5144, ОСОБА_6 є власницею автомобілю марки «HYUNDAI ACCENT» 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно листа №31/15/5144-940 від 24.10.2020 року Територіального сервісного центру №5144 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України, відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано 26.05.2020р. на ім`я гр. ОСОБА_6 на підставі її заяви №262201463 від 26.05.2020 та договору купівлі-продажу транспортного засобу 6049/20/011325 від 26.05.2020, згідно якого ОСОБА_6 є покупцем автомобілю марки «HYUNDAI» модель ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, сірого кольору.

Як встановлено судом та визнається сторонами, на даний час автомобіль марки «HYUNDAI» модель ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно постанови Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 24.05.2018р. по справі № 522/11043/14-ц, згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Визнання недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що бачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину та основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Однак як вбачається з матеріалів справ, та не заперечується сторонами, договір купівлі-продажу автомобіля був направлений саме на відчуження у ОСОБА_5 автомобіля (через комісіонера), за продаж якого він отримав грошові кошти. Автомобіль був реально переданий покупцю. Вказаним автомобілем користувалися як позивач так і відповідач. Отже наявні усі ознаки реальності вказаного правочину та відсутні підстави для визнання його фіктивним.

Відповідно до частини першої статті 328, частини четвертої статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з п.17 Порядку № 1200 під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держпродспоживслужбі, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держпродспоживслужбою - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, та номерні знаки для разових поїздок..

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження рухомим (нерухомим) майном без укладення договору купівлі-продажу такого майна не вважається набуттям права власності на це майно на підставі договору купівлі-продажу та не є підставою набуття права власності особою, яка є повіреною на підставі довіреності.

Отже, спірний автомобіль у власність позивача не переходив, оскільки така передача не була оформлена у встановленому законом порядку.

Сама по собі розписка про передачу грошей за придбання автомобілю, вчинена у простій письмовій формі, без реальної перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку на ОСОБА_1 не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до ОСОБА_1 .

Доводи позивача, що право власності за складеною розпискою виникло у нього з моменту передачі йому автомобіля є безпідставними з огляду на зазначені вище обставини, так як спірний автомобіль у власність позивача не переходив, оскільки така передача саме до ОСОБА_1 не була оформлена у встановленому законом порядку.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-688цс15.

Крім того, позивачем не доведено, що відповідач отримав право власності на автомобіль та зареєстрував його на себе протиправно. До того ж, як зазначав і сам позивач, грошові кошти знімалися саме ОСОБА_6 зі своєї банківської картки та у наступному були передані ОСОБА_1 , які він за складеною розпискою передав ОСОБА_5 . Реєстрацією автомобіля, отриманням технічного паспорту та номерів на автомобіль займалася також безпосередньо покупець автомобіля ОСОБА_6 .

Таким чином, позивач не набув право власності на спірний автомобіль, у зв`язку з чим безпідставно володіє цим рухомим майном, що є підставою для його витребування згідно з пунктом 2 частини першої статті 399, статті 400 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397ЦК України).

Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України).

ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

До умов пред`явлення віндикаційного позову належать: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути власник чи титульний володілець, зберіглося в натурі та перебувало в фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально-визначеним; 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.11.2020р. по справі № 573/476/19 (провадження 61-17254ск19), від 22 січня 2019 року в справі № 145/145/17 (провадження № 61-10089св18), від 06 лютого 2019 року в справі № 220/1401/16-ц (провадження № 61-21288св18), від 16.06.2021р. по справі № 686/25728/19, а також правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Отже, так як судом встановлено, що спірний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 безпідставно ним володіє та користується, то вказаний ТЗ підлягає витребуванню від ОСОБА_1 та поверненню його законному власнику ОСОБА_4 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо витребування у відповідачки іншого, зазначеного у позові майна, то суд вважає такі вимоги безпідставними та недоведеними.

Суд зазначає, що саме власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, і саме на позивача покладається обов`язок доведення права власності на майно, що витребовується, до вибуття майна.

Однак, позивачем не надано жодних доказів в підтвердження того, що він є власником майна, на витребуванні якого він наполягає (окрім телефону IPhone SE Gold, 32 Gb, MQ4Y2LL/2, Model A1662, ІМЕІ НОМЕР_2 , документи на який наявні у позивача).

Не свідчить про придбання позивачем конкретного майна й факт зняття з банківського рахунку позивача певних сум, які зазначені у витягу з банківського рахунку.

Також позивачем за первісним позовом не надано будь-яких належних та допустимих доказів наявності витребовуваного майна у відповідачки, в той час як остання заперечує факт знаходження у неї вказаного майна. Подані позивачем фотографії не можуть бути належними доказами наявності на даний момент у відповідачки вказаного майна.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Отже з огляду на відсутність належних доказів того, що позивач є власником майна, що витребовується, а також відсутність доказів, що майно, зазначене у позові взагалі знаходиться у відповідачки, то вимоги ОСОБА_1 в цій частині не можуть бути задоволені.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину фіктивним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння не можна визнати обґрунтованими, у зв`язку з чим, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також, суд приходить до висновку, що зустрічний ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання передати майно є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи, суд виходить з положень ст.133 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вказані вимоги дотримано відповідачем та суду надано договір про надання юридичних послуг, акти прийняття-передачі наданих послуг із детальним описом наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 7200грн.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно із п.5, п.6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак позивачем за первісним позовам (відповідачем за зустрічним) не надано суду відповідного клопотання та доказів, що визначений відповідачем за первісним позовом розмір витрат є завищеним.

Таким чином, з урахуванням наданих документів вбачається, що позивач за зустрічним позовом поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7200 (сім тисяч двісті) гривень.

При цьому, щодо невірно вказаного номеру справи у актах виконаних робіт, не свідчить про те, що вказані акти неможливо брати до уваги, з огляду на те, що вбачається, що зазначення невірного номеру справи є опискою, так як згідно з витягу, наявного у матеріалах справи, видно, що по справі за номером вказаним у актах зовсім інші сторони.

При цьому, суд вважає доведеним розмір витрат на правову допомогу саме у розмірі 7200грн., а не у розмірі 7600грн., так як суду надана квитанція до прибуткового касового ордеру саме на суму 7200грн., а будь-яких доказів, що за отриману правову допомогу відповідачка понесла, або понесе витрати у розмірі 7600грн. не надано, вказана сума вказана лише у заяві про стягнення судових витрат, проте не підтверджена будь-якими доказами.

Відтак, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 7200 грн. судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді.

Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , ІНПП НОМЕР_9 ) до ОСОБА_4 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , ІНПП НОМЕР_10 ), ОСОБА_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ; адреса проживання: АДРЕСА_5 ; ІНПП НОМЕР_11 ) про визнання правочину фіктивним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , ІНПП НОМЕР_10 ) до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , ІНПП НОМЕР_9 ) про зобов`язання передати майно задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 передати автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT» 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , і технічний паспорт на автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT» 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 7200 (сім тисяч двісті) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.06.2021р.

Суддя: А.С.Адамов