Єдиний унікальний номер 722/1217/20
Номер провадження 2/722/25/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 лютого 2021 року Сокирянський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді Унгуряна С.В.

секретаря судових засідань Ткач Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Сокиряни в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Іванічек О.І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що 23.05.2014 року ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 кошти в сумі 6500 доларів США на період до 09.09.2017 року.

По відношенню до гривні, курс іноземної валюти станом на 03.09.2020 року становить за один американський долар - 27,77 грн., позичена сума боргу становить по відношенню до гривні 196691,02 грн., про що останнім було надано ОСОБА_1 розписку, в якій він зобов`язувався повернути вищевказані кошти до 09.09.2017 року.

У зазначений в договорі термін відповідач ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6500 доларів США ОСОБА_1 не повернув, чим порушив його матеріальне та майнове право.

На неодноразові усні звернення ОСОБА_1 до відповідача повернути кошти з метою врегулювання спору у добровільному порядку, останній не реагував.

Вказував на те, що відповідач належним чином взятих на себе зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка становить 7082,86 доларів США та складається з наступного: 6500 доларів США - основний борг, 582,86 доларів США - 3% річних від простроченої суми.

Просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7082,86 доларів США та судові витрати: судовий збір в розмірі 1966,92 грн. за подання позовної заяви та витрати на правову допомогу в розмірі 5108,40 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник Іванічек О.І. не з`явилися, однак подали до суду заяви про проведення розгляду справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали повністю. Крім того, позивач не заперечив щодо ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином та завчасно повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №437, в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не подав, а також не подав відзив на позов. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без поважних причин або без повідомлення причин, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наведені вище норми закону, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Крім цього, Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 1 грудня 2017 року, роз`яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно долученого до матеріалів справи позивачем ОСОБА_1 оригіналу розписки від 23.05.2014 року, судом встановлено, що 23.05.2014 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 6500 доларів США, які зобов`язався повернути до 09.09.2017 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами 23.05.2014 року був укладений договір позики грошей.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу боргової розписки від 23.05.2014 року, суд вважає доведеними обставини як щодо отримання відповідачем ОСОБА_2 предмету позики, так і щодо неповернення ним боргу станом на час пред`явлення позову до суду.

На підставі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 , який не виконав взяті на себе зобов`язання, підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 борг за договором позики від 23.05.2014 року, який станом на 09.09.2017 року, тобто на час закінчення визначеного договором строку, складає 6500 доларів США.

При цьому, із урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 , який прострочив виконання грошового зобов`язання в розмірі 6500 доларів США, підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 сума боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, які за період з 10.09.2017 року по 03.09.2020 року складають 581,80 доларів США, розрахованих за вказаний період прострочення виконання зобов`язання.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23.05.2014 року підлягають частковому задоволенню в розмірі 7081,80 доларів США, що станом на 08.02.2021 року згідно офіційного курсу, визначеного Національним Банком України, становить 196669 грн. 37 коп., в тому числі: основний борг в розмірі 6500 доларів США; 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 581,80 доларів США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи №464/3790/16-ц зробила висновки, які виклала у постанові від 16.01.2019 року (провадження №14-465цс18).

Так, Велика Палата дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналізуючи правові норми Велика Палата дійшла також висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

У пункті 4 ч.1 ст.1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Судом встановлено, що адвокат Іванічек О.І. здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №474, виданого 15.07.2011 року Чернівецькою обласною КДКА. Відомості про адвоката Іванічека О.І. внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час, в т.ч. в період надання правової допомоги позивачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом Іванічеком О.І. укладено договір про надання правової допомоги №1-20 від 31.08.2020 року на представництво інтересів позивача.

03.09.2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Іванічеком О.І. підписано додаток №1 до договору №1-20 від 31.08.2020 року, згідно якого сторони погодили види, та вартість послуг адвоката, а саме: надання консультацій, підготовка та подання до суду позовної заяви про стягнення боргу, всього витраченого часу 360 хв. (6 год.) - 5108,40 грн., що підтверджується актом прийому передачі наданих послуг від 03.09.2020 року, згідно якого Клієнт до Виконавця претензій щодо якості та обсягу наданих послуг немає.

Згідно з наданої до суду квитанції від 03.09.2020 року адвокатом Іванічеком О.І. прийнято від ОСОБА_1 5108,40 грн.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача у відповідності до зазначених вище вимог процесуального закону до закінчення судових дебатів подав докази витрат пов`язаних з розглядом справи.

Отже, з урахуванням зазначених вище вимог процесуального закону, слід стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5108,40 грн.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі в розмірі 1961 грн. 30 коп.

На підставі ст.ст. 16, 207, 524, 530, 533-535, 545, 610, 625, 626, 629, 1046-1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 247, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , 1980 року народження, жителя АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 11.07.1997 року Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 30.09.2016 року Сокирянським РС УДМС України в Чернівецькій області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) за договором позики від 23.05.2014 року борг в розмірі 7081 (сім тисяч вісімдесят один) долар 80 центів США, що станом на 08.02.2021 року згідно офіційного курсу, визначеного Національним Банком України, становить 196669 (сто дев?яносто шість тисяч шістсот шістдесят дев?ять) грн. 37 коп., в тому числі: основний борг в розмірі 6500 доларів США та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 581,80 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , 1980 року народження, жителя АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 11.07.1997 року Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 30.09.2016 року Сокирянським РС УДМС України в Чернівецькій області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1961 (одна тисяча дев?ятсот шістдесят одна) грн. 30 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5108 (п?ять тисяч сто вісім) грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Сокирянський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: С.В.Унгурян

Повне судове рішення складено 17.02.2021 року