Ухвала

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 341/1658/15-ц

провадження № 61-4151св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року у складі судді Гаполяка Т. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,

Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк обґрунтовував вимоги тим, що 04 червня 2007 року між ним та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0G100000357, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 21 600,00 доларів США зі сплатою

1,00 % щомісяця за користування кредитними коштами, а також винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,20 % щомісяця від суми наданого кредиту, строком до 04 червня 2027 року. Повернення кредиту забезпечено договором поруки від 14 червня 2007 року, укладеним ним та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого остання виступила поручителем перед банком за виконання зобов`язання ОСОБА_1 . У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 610,68 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 19 025,00 доларів США, заборгованості за відсотками -

1 421,60 доларів США, комісія - 86,62 доларів США, пеня - 37,36 доларів США, штраф (фіксована частина) - 11,57 доларів США та штраф (процентна складова) - 1 208,53 доларів США, яку відповідачі в добровільному порядку відмовляються погасити. У зв`язку з наведеним банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 і

ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року

№ IFU0G100000357 у розмірі 21 610,28 доларів США, що еквівалентно

467 006,75 грн згідно з курсом Національного банку України 21,61 грн за 1 долар США.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів. Зустрічний позов мотивований тим, що 04 червня 2007 року одночасно з укладенням кредитного договору № IFU0G100000357, між сторонами було укладено також кредитний договір № IFU0G200000357, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді строкового кредиту у розмірі 5 400,00 доларів США на купівлю квартири, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати; відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору, на строк до 04 червня 2027 року включно. У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168З банк при укладенні кредитних договорів №IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, не надав йому як споживачу повну інформацію про умови кредитування, у тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, що свідчить про те, що умови оспорюваних кредитних договорів є несправедливими та суперечать принципу добросовісності. Ураховуючи, що недійсність основного зобов`язання має наслідком недійсність правочину, укладеного на його забезпечення, визнання недійсними кредитних договорів № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, є підставою для визнання недійсними договору поруки № IFU0GK100000357/1 від 04 червня 2007 року та договору іпотеки від 05 червня 2007 року. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати недійсними: кредитний договір від 04 червня 2007 року № IFU0G100000357, кредитний договір від 04 червня 2007 року № IFU0G200000357, договір поруки

від 04 червня 2007 року № IFU0GK100000357/1 та договір іпотеки від 05 червня 2007 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року

№ IFU0G100000357 у розмірі 20 133,22 доларів США, що еквівалентно

435 078,88 грн, з яких:

- 19 025,00 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 1 108,22 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 22 906,80 грн - неустойка: 794,27 грн - пеня; 245,98 грн - штраф (фіксована частина); 21 866,54 грн - штраф (процентна складова).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківського області від 22 серпня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року

№ IFU0G100000357 у розмірі 18 775,23 доларів США, що еквівалентно

404 967,73 грн, та 6 024,38 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено за спливом позовної давності.

У березні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

31 березня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу у справі № 363/1834/17, згідно з якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду через наявність виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Мотивував ухвалу так:

- виключна правова проблема полягає у необхідності формування єдиної правозастосовної практики у спорах про стягнення кредитної заборгованості, визнання недійсним кредитного договору у частині вирішення питань дійсності (оспорюваності, нікчемності) умов про комісію (інші подібні платежі) за обслуговування кредиту у кредитних договорах, укладених до 13 січня 2006 року, - дати набрання чинності статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»;

- кредитний договір сторони уклали у грудні 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11 і 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів». Тому суд апеляційної інстанції виснував, що пункти 1.1 і 1.3.2 кредитного договору не можна визнати недійсними через їх невідповідність приписам зазначених статей;

- застосовуючи висновки, викладені у постановах Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) і від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18), суди по-різному тлумачать дійсність (оспорюваність, нікчемність) відповідних умов кредитних договорів, укладених до 13 січня 2006 року, - дати набрання чинності статтями 11 і 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»;

- у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що кредитний договір сторони уклали у травні 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11 і 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів». А тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що цей договір не можна визнати недійсним через його невідповідність приписам вказаних статей. Кредитний договір, який уклали сторони, відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін. Під час його укладення позичальниця ознайомилася з його умовами, висловила волевиявлення, підписавши договір, і тривалий час (10 років) його виконувала. Це означає, що вона прийняла такі умови та вчиняла дії, спрямовані на реальне настання правових наслідків. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) не кваліфікував умову кредитного договору, що передбачала комісію, як нікчемну згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України (подібні висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2019 року у справі № 727/557/16-ц (провадження № 61-28183св18) і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 грудня 2020 року у справі № 442/475/17 (провадження № 61-44311св18);

- у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що положення кредитного договору, укладеного 28 травня 2008 року, про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними. Вказані платежі є платою, встановлення якої забороняли приписи частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (є незмінною з 17 січня 2001 року у редакції Закону від 7 грудня 2000 року № 2121-III), частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення зазначеного договору. Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у відповідних правовідносинах. Отже, такі умови договору порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України). Умова укладеного після 16 жовтня 2011 року договору про надання споживчого кредиту, що передбачає необхідність будь-яких платежів (зборів, відсотків, комісії) за дії, які не є послугою за Законом України «Про захист прав споживачів», є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 цього Закону (у редакції, що була чинною з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування»). Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) не відступив, зокрема не конкретизував, висновки, зроблені у його постанові у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18).

- у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 667/10018/15-ц (провадження № 61-41993св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що кредитний договір сторони уклали 23 листопада 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11 і 18 Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, на думку суду, пункт 1.5 цього договору не можна визнати недійсним через його невідповідність зазначеному закону. Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банкам заборонялося вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної з банком особи як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частини перша, друга статті 228 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зміст цих приписів умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку у розмірі 0,6 % від суми кредиту є нікчемною. Вказаний платіж є платою за послугу банку, вимагати придбання якої забороняла частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Тому така умова договору порушує публічний порядок;

- у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 Верховний Суд України виснував, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою визнати такі положення недійсними. Тобто Верховний Суд України кваліфікував умову договору, що передбачала комісію, як оспорювану і залишив у силі рішення суду першої інстанції, який визнав таку умову недійсною (цей висновок застосував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18)). Кваліфікація умови договору, що передбачала комісію, як нікчемної є відступом від зазначеного висновку Верховного Суду України;

- з прийняттям Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 8 лютого 2020 року, судові рішення у вказаній категорії справ здебільшого не можна оскаржити у касаційному порядку, оскільки ціна позову у них, як правило, не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому розгляд справи № 363/1834/17 Великою Палатою Верховного Суду є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики з урахуванням кількості подібних справ, які можуть перебувати на розгляді не тільки у суді касаційної, але й у судах апеляційної та першої інстанцій, а також можуть виникнути у майбутньому.

Аналіз ухвали Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 363/1834/17 свідчить, що оскаржені судові рішення у цій справі та оскаржені рішення у справі, яку передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року

справу № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) прийнято до розгляду.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі)

у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі.

Керуючись статтями 252, 253, 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 341/1658/15-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи

№ 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов