Справа № 229/4835/20
Провадження № 2/169/276/21
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22 червня 2021 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Хвіц Г.Й.
за участю секретаря Мисюка П.З.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 серпня 2013 року між сторонами у справі був укладений договір (без номеру), згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього станом на 20 вересня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 59 035.83 гривень, Банк просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати.
Суддя Дружківського міського суду Донецької області своєю ухвалою від 10 листопада 2020 року провадження у справі відкрив та розгляд справи постановив проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою цього ж суду від 20 січня 2021 року цивільну справу за вказаною позовною заявою передано на розгляд до Турійського районного суду Волинської області, що надійшла до вказаного суду 01 березня 2021 року.
Суддя Турійського районного суду Волинської області своєю ухвалою від 02 березня 2021 року прийняв справу до провадження та призначив підготовче засідання.
Суд своєю ухвалою від 19 травня 2021 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_2 у вказане судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, до позовної заяви додав клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи та просив справу розглядати за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 не з`явився у судове засідання і від нього не надійшло повідомлення про причини його неявки. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.
Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Ухвалою суду від 22 червня 2021 року постановлено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що 21 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір (без номеру) шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 23).
21 серпня 2013 року на виконання умов договору відповідачу було видано картку № НОМЕР_1 , на яку того ж дня встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 гривень, який неодноразово було збільшено, в максимальному розмірі 2 вересня 2017 року до 19 000 гривень, а 01 вересня 2019 року - зменшено до 0 гривень (а.с. 22).
Надана відповідачу картка неодноразово перевидавалася, останній раз 10 жовтня 2018 року (№ НОМЕР_2 ) і її термін дії встановлено до липня 2022 року (а.с. 21).
Банк, надавши відповідачу кошти, свої зобов`язання виконав.
Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 64-89).
З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором (без номеру) від 21 серпня 2013 року станом на 20 вересня 2020 року становить 59 035.83 гривень і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 40 887.87 гривень, заборгованості за процентами за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України 8 547.50 гривень, пені 9 600.46 гривень (а.с. 9-20).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У розглядуваному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «ПриватБанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, і споживач послуг Банку приєднується саме до тих умов, з якими він ознайомлений.
З матеріалів справи видно, що Банком як доказ укладення договору з відповідачем надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі).
Звертаючись до суду, Банк просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, відсотками за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України та пеню за несвоєчасну сплату кредиту.
При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, що саме з цими Витягами ознайомилася і погодилася відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
У розглядуваному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг та враховуючи відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
У заяві позичальника від 21 серпня 2013 року розмір тіла кредиту, умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру відсутні.
Крім того, вказані документи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 серпня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.
За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи, що сторони по справі не обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань, то суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Банку в частині стягнення на його користь з відповідача пені.
У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача також три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 8 547.50 гривень за період з 01 грудня 2019 року по 20 вересня 2020 року (а.с. 20).
Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Із наданої позивачем довідки видно, що відповідачу 10 жовтня 2018 року було видано кредитну картку, термін дії якої до липня 2022 року (а.с. 21).
Будь-яких доказів про закриття карткового рахунку у зв`язку із достроковою вимогою про стягнення тіла кредиту Банком не надано.
Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем, не містить положень щодо строків повернення отриманих кредитних коштів та суми обов`язкового щомісячного платежу.
Враховуючи, що строк договору (строк дії картки) не закінчився, відомості про пред`явлення вимоги дострокового повернення коштів до 01 грудня 2019 року (дати початку нарахування позивачем цієї складової заборгованості) позивачем не надано, то суд дійшов висновку про відсутність у розглядуваному випадку підстав вважати зобов`язання відповідача в контексті положень статті 612 ЦК України простроченим, що виключає, в свою чергу, можливість застосування положень статті 625 ЦК України.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 4 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
Крім того, Банк, зазначивши розмір трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання - 8 547.50 гривень, не надав обґрунтованого розрахунку цієї суми.
Разом із тим, з наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача ОСОБА_1 і виписки по рахунку видно, що відповідачу 21 серпня 2013 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 гривень, який неодноразово було збільшено, в максимальному розмірі 2 вересня 2017 року до 19 000 гривень, а 01 вересня 2019 року - зменшено до 0 гривень (а.с. 22).
З огляду на вказане, не можна погодитися із розміром простроченого тіла кредиту, який позивач просив стягнути з відповідача, - 40 887.87 гривень, оскільки він значно перевищує розмір основного тіла кредиту - розмір максимально встановленого позивачем кредитного ліміту.
Більше того, відповідно до виписки по рахунку відповідач фактично і використовував кредитні кошти у межах визначеного Банком ліміту, а сума понад встановлений кредитний ліміт сформована Банком за рахунок автоматичного списання коштів на погашення процентів за користування відповідачем кредитними коштами і використання кредитного ліміту, пені, процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України в односторонньому порядку за відсутності для цього правових підстав з вищевикладених у цьому рішенні мотивів.
Виходячи з того, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, надані Банком на кредитну картку у розмірі 19 000 гривень, що й було предметом укладеного між сторонами договору, але не повернув їх, суд вважає, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту, що ним фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення.
У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (32.18%) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 676.42 гривень (2102 грн * 32.18 % / 100% = 676.42 гривень).
На підставі викладеного, статей 526, 530, 549, 610, 612, 625, 629, 634, 1054 ЦК України та керуючись статтями 141, 263 - 265, 268, 273, 280, 282, 354 ЦПК України, суд
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором (без номеру) від 21 серпня 2013 року в розмірі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) гривень.
У решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 676 (шістсот сімдесят шість) гривень 42 (сорок дві) копійки.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо учасниками справи не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Ім`я представника позивача Кіріченко Віталій Михайлович, місцеперебування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер і серія паспорта невідомі.
Ім`я відповідача ОСОБА_1 , житель: АДРЕСА_2 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Дружківським МВ ГУДМС України в Донецькій області 22 липня 2015 року.
Повне заочне рішення складено 22 червня 2021 року.