ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2021 року

м. Харків

справа № 953/14815/20

провадження № 22-ц/818/2866/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Жилкомсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Шаренко С.Л. в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2016 по 01.09.2020 року в сумі 6346,57 грн., стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за період з 01.03.2007 по 31.12.2015 року в сумі 9180,03 грн.; а також стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 2102 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2021 року позов Комунального підприємства «Жилкомсервіс» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.01.2016 до 01.09.2020 року у розмірі 6346,57 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалити нове.

Апелянти посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначають, що стягуючи з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2016 по 01.09.2020 року, судом не враховано трирічний строк позовної давності. Вважають, позовні вимоги є необгрунтованими та недоведеними, а надані позивачем докази не відповідають дійсним обставинам справи та є підробленими. Також позивачем не надано доказів, що особовий рахунок № НОМЕР_1 для сплати його послуг за адресою АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 відкрито на законних підставах. При цьому ОСОБА_1 визнана наймачем квартири АДРЕСА_2 за зазначеною адресою лише у 2015 році, з реєстрацією відповідачів - 29.12.2015 року. Право власності на квартиру відповідачами зареєстровано 19.05.2017 року. Отже юридичних підстав для відкриття особового рахунку з 01.03.2007 року на її ім`я у позивача не було. А тому оплата за комунальні послуги на вказаний особовий рахунок ними не здійснювалась. Крім того з 2016 року ОСОБА_1 зверталась до позивача з заявами про відкриття особового рахунку та укладення договору про надання послуг, проте їй було відмовлено у відкритті нового особового рахунку. Між відповідачами та КП «Жилкомсервіс» відсутній договір про надання комунальних послуг, а також доказів щодо обсягу та якості наданих позивачем послуг суду не надано. Вважають, що судом безпідставно відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви відповідачів про зобов`язання укласти договір про надання послуг з відкриттям особового рахунку. З урахуванням вищевикладеного, просили суд, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог повністю, та ухвалити нове рішення.

Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» надало відзив на апеляційну скаргу, просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги за період з 01.03.2007 по 31.12.2015 року в сумі 9180,03 грн. не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно розрахунку позивача з урахуванням строку позовної давності наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.01.2016 до 01.09.2020 року у розмірі 6346,57 грн., оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги та мали обов`язок оплачувати позивачу їх вартість. Неукладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів, як споживачів, від оплати відповідних послуг.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Рішенням виконавчого комітету ХМР від 20.10.2004 року за № 980, будинок АДРЕСА_3 виключено із числа гуртожитку ВАТ «Епос-Холдінг», та дозволено Київському райвиконкому та ліквідатору ВАТ «Епос-Холдінг» закріпити за мешканцями займану ними площу у будинку АДРЕСА_3 та відкрити особові рахунки.

Будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс», який надає послуги з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій за вказаною адресою.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.12.2015 року за №762, ОСОБА_1 визнано наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , зі складом сім`ї 3 особи: ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_3 дочка, ОСОБА_2 син.

Згідно копій паспорта відповідачів вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 16.05.1990 року, знятий з реєстрації 29.12.2015 року, в цей же день зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 29.12.2015 року.

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_5 з 19.05.2017 року, загальною площею 51 кв.м.

Згідно наданого КП «Жилкомсервіс» розрахунку заборгованість за адресою: АДРЕСА_1 у відповідачів, у зв`язку з несплатою за послуги з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій за період з 01.03.2007 по 31.12.2015 року у розмірі 9180,03 грн. та за період з 01.01.2016 до 01.09.2020 року у розмірі 6346,57 грн. Особовий рахунок № НОМЕР_2 відкрито на ім`я ОСОБА_1 .

16.08.2019 року Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ за заявою КП «Жилкомсервіс» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суми заборгованості з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій у розмірі 4439,67 грн. та судових витрат, що був скасований ухвалою цього ж суду від 25.03.2020 року.

Як на підставу позовних вимог, КП «Жилкомсервіс», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, посилався на те, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами житлово-комунальних послуг з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій, які надає позивач. Внаслідок несплати відповідачами належними чином за надані послуги утворилась заборгованість за період 01.03.2007 по 31.12.2015 року в сумі 9180,03 грн., а також за період з 01.01.2016 по 01.09.2020 року в сумі 6346,57 грн. Так, 16.08.2019 року Київським районний судом м. Харкова за заявою КП Жилкомсервіс видано судовий наказ про стягнення заборгованості з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій у сумі 4439 грн. 67 коп. Проте ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.03.2020 року судовий наказ було скасовано. Однак, добровільно борг, що утворився, відповідачі не сплачують. Тому наявні підстави для стягнення заборгованості за вказані послуги. У зв`язку з цим КП «Жилкомсервіс» просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2016 по 01.09.2020 року в сумі 6346,57 грн.; стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за період з 01.03.2007 по 31.12.2015 року в сумі 9180,03 грн.; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 2102 грн.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 382 ЦК України встановлено, що всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно частини 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами,( далі Закон №1875-ІV) та Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до ст.1 Закону № 1875-ІV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч.3 ст. 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1,4 ст. 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону №1875-ІV , пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

З довідок про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з 01.03.2007 по 31.12.2015 року, а також з 01.01.2016 по 01.09.2020 року позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг не здійснювалася.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

При цьому, визначаючи період та розмір заборгованості, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що цей період буде становити з 01.01.2016 року по 01.09.2020 року.

З матеріалів справи убачається, що відповідачами було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до суми заборгованості нарахованої позивачем.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 зробила висновок про те, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову.

Звертаючись до суду з даним позовом, КП «Жилкомсервіс», зокрема, просив стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, яка виникла за період з 01.01.2016 року по 01.09.2020 року.

Позовна заява, при цьому, подана 14 вересня 2019 року, що підтверджується вхідним штампом суду.

Оскільки подання позивачем у серпні 2019 року заяви про видачу судового наказу не перервало загальної позовної давності, остання не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачем ОСОБА_1 було заявлено під час розгляду справи.

Таким чином, підлягає застосуванню положення про загальний трирічний строк позовної давності до позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості по оплаті послуг щодо утримання будинків і споруд та прибудинкових територій до 01.08.2017 року. Тому стягненню підлягає заборгованість за період з 01.08.2017 по 01.09.2020 року.

Беручи до уваги довідку про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг, надану позивачем, за визначений судом період заборгованість становить 4434,52 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а стягнута з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Жилкомсервіс» сума заборгованості - зменшенню з 6346,57 грн. до 4434,52 грн. за період з 01 серпня 2017 року по 01 вересня 2020 року.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Рішенням Харківської міської ради від 20.12.2006 року за №1186 визначено КП «Жилкомсервіс» виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади з управління будинком, спорудою або групою будинків.

Рішенням Харківської міської ради від 20.12.2011 року за №893, визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Харкові (т.1 а.с.10).

Будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс», який надає послуги з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій за вказаною адресою.

Отже відповідачі як власники квартири та як наймачі до періоду 19.05.2017 року, мешкали в квартирі АДРЕСА_5 , в якій були отримані житлово-комунальні послуги та мали обов`язок оплачувати позивачу їх вартість.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності договірних відносин між позивачем КП «Жилкомсервіс» та відповідачами, а також про недоведеність надання позивачем комунальних послуг є безпідставними, адже відсутність між сторонами договірних зобов`язань, не звільняє споживача від сплати за надані житлово-комунальні послуги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо відкриття особового рахунку на ім`я ОСОБА_1 на підставі підроблених документів, оскільки позивач використав її персональні дані без її згоди є безпідставним, та не звільняють відповідачів від оплати за фактично надані ним позивачем комунальні послуги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем за отримані послуги.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи убачається, що сума сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позову становить 2102,00 грн, та сума судового збору, яка підлягала сплаті відповідачами за подання апеляційної скарги становить 3153,00 грн.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу частково і змінює рішення суду першої інстанції, то відповідно перерозподіляє судовий збір за розгляд справи та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 600,34 грн., а також з позивача на користь відповідачів - судовий збір у розмірі 1576,50 грн. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2021 року в частині розміру стягнутої заборгованості змінити, зменшивши її до 4434,52 грн.

Зменшити суму стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» судового збору з 2102,00 грн. до 600,34 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1576,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук