Справа № 143/1433/18
Провадження № 22-ц/801/1224/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 рокуСправа № 143/1433/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Лучицького А. О.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року, ухвалене суддею Погребищенського районного суду Вінницької області Бойком А.В.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ТАС АГРО Захід» та в подальшому ,уточнюючи позовну заяву та змінюючи предмет позову, просив скасувати державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі та зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,8819 га.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ТАС АГРО Захід» 05.01.2006 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 2,8819 га, кадастровий номер :10:000:0076, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» 14.09.2006 за №45 терміном на 10 років.

ОСОБА_1 вказує, що в 2018 році йому стало відомо, що 17.09.2010 за № 35 було зареєстровано додаткову угоду до договору оренди землі строком на 20 років. Позивач стверджує, що не підписував з відповідачем додаткової угоди, а про її наявність дізнався лише після закінчення терміну дії основного договору. Вважає додаткову угоду недійсною, так як він її не укладав та не підписував.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ТОВ «ТАС АГРО Захід» подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.11.2019 було замінено первісного відповідача ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» на належного відповідача ТОВ «ТАС АГРО Захід».

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року позов задоволено.

Скасовано запис про проведену реєстрацію ДП «Центр ДЗК» від 17.09.2010 за №35 та запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення №39166694 від 11.01.2018) про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, площею 2,8819 га, кадастровий номер :10:000:0076, та зобов`язано відповідача повернути ОСОБА_1 вказану земельну ділянку.

Не погодившись із рішенням, ТОВ «ТАС АГРО Захід» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи являється недопустимим доказом у справі. Вказує, що суд необґрунтовано відмовив відповідачу у проведенні додаткової експертизи, чим порушив право на доказування та принцип змагальності сторін. В свою чергу судом не враховано практику Верховного суду та не застосовано строки позовної давності. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що додаткова угода є неукладеною.

В свою чергу позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що його волевиявлення на укладення додаткової угоди до договору оренди землі було відсутнє, оскільки такої угоди він не підписував.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,8819 га, кадастровий номер :10:000:0076, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (Т.1 а.с. 44-45).

05.01.2005 між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 10 років. Договір зареєстровано 14.09.2006 за №45 у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» (Т.1 а.с. 7-8). Строк користування земельною ділянкою відповідачем мав закінчитись 14.09.2016.

17 вересня 2010 року здійснена державна реєстрація (запис №35) додаткової угоди до вказаного договору оренди, строком на 20 років (Т.1 а.с. 9).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, додаткова угода зареєстрована разом з договором і в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення №39166694 від 11.01.2018), (Т.1 а.с. 13).

З висновку судової-технічної та почеркознавчої експертизи від 10.07.2019 за №2405/2406/19-21 слідує, що підписи від імені ОСОБА_1 в додатковій угоді до договору оренди землі (дата 05.01.2006 №686), площею 2,8819 га, кадастровий номер :10:000:0076, - виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.1 а.с. 227-231).

Між сторонами виник спір з приводу недійсності додаткової угоди з підстав відсутності волевиявлення орендодавця на її укладення.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до загальних вимог письмової форми правочину, останній вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ЦК України).

Наявність підпису є невід`ємною складовою та реквізитом письмової форми договору, має підтверджувати наміри, волевиявлення учасників правочину і, водночас, забезпечувати їхню ідентифікацію.

Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі (ст. 14 ЗУ «Про оренду землі»).

Ч. 1, 2 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» визначають істотні умови договору оренди землі. Якщо у договорі оренди землі відсутня одна з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушені вимоги статей 4 6, 11, 17, 19 цього Закону, то це є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року констатовано, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

На підтвердження вказаних обставин щодо неукладення спірного договору належним доказом є висновок експерта, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_1 у графі «орендодавець» додаткової угоди до договору оренди землі, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч.2,3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відтак, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Додаткова угода була зареєстрована в Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» 17 вересня 2010 року за № 35 та в державному 11.01.2018).

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Власником спірної земельної ділянки (кадастровий номер :02:000:00076 на час подання позову є ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою, площею 2,8819 га, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, реєстрація права оренди на вищевказану земельну ділянку за відповідачем по справі, коли додаткову угоду до договору оренди позивач фактично не підписував, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної Вінницькою філією ДП «Центр ДЗК» 17 вересня 2010 року за № 35 та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення №39166694 від 11.01.2018) про реєстрацію іншого речового права - права оренди.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України, зокрема, у справах № 125/702/17 постанова від 05 серпня 2020 року та №358/815/17 постанова від 19 серпня 2020 року.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції встановивши, що спірний договір, укладений від імені орендодавця підписаний не ним, а іншою особою, тобто є неукладеним, та враховуючи висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи, прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо строків позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно вказав, що наслідки спливу такого строку застосуванню не підлягають, оскільки позивач звернувся з позовом до суду в межах трирічного строку позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що дізнався про те, що було зареєстровано додаткову угоду лише 19.06.2018, що підтверджується адвокатським запитом та відповіддю на нього (Т.1 а.с.13-14), з позовом до суду звернувся в жовтні 2018 року.

З викладеного випливає, що позивач звернувся з позовом в межах трирічного строку.

Відповідач вважає, що позивачу стало відомо про порушення його прав ще з 2010 року з моменту укладання додаткової угоди, при цьому позивач отримував орендну плату.

Однак, на переконання апеляційного суду відповідач не довів належними доказами, що позивач дійсно пропустив строк позовної давності, оскільки факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що перебіг позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельною ділянкою позивача та отримання останнім плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення від його імені договору.

Підставами позову є не підписання позивачем спірної додаткової угоди, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення вказаної справи, зокрема, у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов при ухваленні судових рішень у справах № 145/374/17 від 06 березня 2019 року та № 145/1089/17 від 13 лютого 2019 року, від 17 жовтня 2019 року справа № 136/276/18, які є аналогічними за установленими фактичними обставинами та підставами позову справі, що є предметом перегляду.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги те, що з позовом позивач звернувся в жовтні 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а тому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що наслідки спливу такого строку застосуванню не підлягають.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом не враховано практику Верховного суду, апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду, не впливають на правильність постановленого рішення, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника про те, що суд необґрунтовано відмовив відповідачу у проведенні додаткової експертизи, чим порушив право на доказування та принцип змагальності сторін, не заслуговують на увагу і до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки висновок експерта проведеної експертизи мав чіткий характер, експертом надано вичерпні відповіді на поставлені питання, при цьому експерт був допитаний в судовому засіданні.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про задоволення позову.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване, справедливе рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк