Ухвала

24 червня 2021 року

м. Київ

справа № 219/6178/20

провадження № 61-9626ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу Кабінету Міністрів України, яка підписана Тичиніним Ярославом Дмитровичем, на постанову Донецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року у складі колегії суддів: Мірути О. А., Тимченко О. О., Хейло Я. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.

Позов мотивований тим, що позивач на підставі договору від 04 грудня 1990 року є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживав в ньому разом з дружиною ОСОБА_2 до 08 травня 2018 року.

08 травня 2018 року внаслідок терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в смт. Зайцеве, що є загально відомим фактом, в його житловий будинок влучив снаряд та зруйнував його, за цим фактом внесено відомості до ЄРДР № 0001074 від 17 травня 2018 року за частиною першою статті 258 КК України. 10 червня 2020 року позивач звернувся до керівника ВЦА с-ща Зайцеве Бахмутського району Донецької області з заявою про отримання компенсації за зруйноване житло, проте отримав відповідь про відсутність коштів для надання допомоги. Згідно наказу Мінрегіону від 02 грудня 2019 року № 287 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено та рекомендовано до застосування показними опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, зокрема по Донецькій області 1 м 2 загальної площі квартир, будинку, з урахуванням ПДВ, становить 14 322 грн, тому позивач вважає, що спричинена йому матеріальна шкода становить 1 148 624,40 грн (80,2 м - загальна площа будинку х 14 322 = 1 148 624,40 грн).

ОСОБА_1 просив:

стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на свою користь за рахунок коштів державного бюджету України.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, після чого припиняється його право власності на зруйноване майно. Позивачем не надано доказів добровільної передачі пошкодженого будинку органу місцевого самоврядування. Позивач звертався до військової-цивільної адміністрації селища Зайцеве Бахмутського району Донецької області з заявою щодо надання грошової допомоги. Проте, отримав відповідь про те, що фінансування заходів з надання грошової допомоги постраждалим здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, інших не заборонених законодавством джерел. Наразі кошти з державного бюджету на фінансування видатків пов`язаних із наданням грошової допомоги до місцевого бюджету не надходили. Місцевий бюджет селища Зайцеве є дотаційним. Кошти для надання грошової допомоги, особам житлові будинки (квартири) яких пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків відсутні.

Розмір компенсації позивач визначив відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України та наказу Мінрегіону від 02 грудня 2019 року № 287 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України». Разом із тим, позивачу для реалізації його права на відшкодування вартості пошкодженого майна недостатньо лише опосередкованого показника вартості майна, розмір заподіяної шкоди, завданої внаслідок артилерійських обстрілів, має бути підтверджений висновком експертизи, чого позивачем не зроблено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року в частині відмови у задоволення позовних вимог до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом, задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 100 000 грн.

В іншій частині рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся із позовом, мотивувавши його, зокрема й тим, що не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке позивач, на його думку, має право згідно з законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому позивач зазначив, що право на судовий захист його гарантовано Конституцією України, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. Отже, зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів та у випадку втрати контролю над частиною власної території.

Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного житла станом на 02 грудня 2020 року, керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, проте не зазначив, що держава винна у пошкодженні його майна. Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону). Таким чином реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Тому колегія суддів зробила висновок, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджене у період проведення антитерористичної операції житло. Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачці на праві власності житла, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача. Таким чином вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач, зокрема, зазначив, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19). При цьому правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом у червні 2020 року та має право на компенсацію від Держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Належним відповідачем у справі є Держава Україна в особі КМ України, оскільки він згідно статті 116 Конституції України забезпечує виконання законів України. Враховуючи те, що КМ України у своїх підзаконних нормативно-правових актах тільки у 2020 році прописав порядок компенсації за зруйноване майно внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, право на яку прописано в законі України, а гостра потреба у врегулюванні даного питання виникла ще за шість років до того, позивач має право на компенсацію від Держави. Тривалий час правовідносини щодо надання компенсації за зруйноване житло були неврегульовані, а у випадку здійснення самостійного відновлення житла потерпілою особою або відшкодування шкоди завданої терористичним актом є неврегульованими і на час ухвалення судового рішення у зв`язку з відсутністю відповідних нормативно-правових актів. Тому доводи представника відповідача щодо відсутності звернень позивача до військово-цивільних адміністрацій чи органів місцевого самоврядування з метою отримання майнової чи соціальної допомоги з одночасною передачею зруйнованого або пошкодженого майна останнім, не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки вчинення таких дій передбачено статтею 86 Кодексу цивільного захисту України, положення якої не застосовуються до спірних правовідносин. Крім того матеріли справи містять відповіді Військово-цивільної адміністрації с. Зайцеве Бахмутського району Донецької області від 19 червня 2020 року з приводу відшкодування шкоди завданої його житлу в результаті проведення АТО. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник КМ України не оспорював факт пошкодження майна позивачів, а проведення активних бойових дій на території с. Зайцеве, де був розташований будинок позивачів, є загальновідомим фактом, який не потребує доказування.

Визначаючи розмір компенсації за принципом розумності та справедливості, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням практики ЄСПЛ, колегія суддів зробила висновок, що ОСОБА_1 , як власник зруйнованого нежитлового приміщення, має право на отримання за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 100 000 грн.

09 червня 2021 року Кабінет Міністрів України подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Тичиніним Я. Д. , на постанову Донецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції а рішення першої інстанції залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження постанови Донецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року КМ України, зокрема зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме - необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц

Касаційна скарга мотивована тим, що заявлене позивачем право на отримання відшкодування не є майном в розумінні статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обов`язковою умовою виникнення права на відшкодування шкоди, завданої неприйняттям Державою відповідного нормативно-правового акту, є рішення уповноваженого державного органу, яким би була встановлена неправомірність такої бездіяльності. Жодних рішень уповноважених державних органів, які б свідчили про необ`єктивність і незалежність цього розслідування, позивачем не надано. Оскільки на цей час чинним законодавством України не визначені умови та порядок виплати компенсації за шкоду, то здійснення державою відповідних виплат може мати місце лише у випадку невиконання або неналежне виконання позитивних зобов`язань. Неможливість попередження злочину, внаслідок якого було пошкоджено майно позивача, не може бути достатнім свідченням неналежного виконання державою свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно, визначеного статтею першою Першого протоколу до Конвенції. У цій справі є підстави для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, оскільки виконання зобов`язань держави щодо прийняття законів для реалізації ефективного захисту порушених прав громадян не відноситься до повноважень КМ України. В оскаржених рішеннях не доведено порушення прав позивача державою в особі КМ України відповідно до його компетенції.

Касаційна скарга з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому Кабінетом Міністрів України не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України, яка підписана Тичиніним Ярославом Дмитровичем, на постанову Донецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат