ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5766/21 Справа № 212/7398/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7398/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 березня 2021 року, та на додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2021 року,яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Нянчур С.М., про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідусь - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка, як спадкоємиця за правом представлення, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. В подальшому, під час оголошення спадщини нотаріусом, вона дізналася, що ОСОБА_3 19 січня 2018 року, тобто за два тижні до своєї смерті, склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів своїй доньці - відповідачці ОСОБА_2 . Позивач посилалася на те, що останніх декілька років до смерті дідуся, він хворів хворобою ОСОБА_4 , відповідно в неї є сумніви, що, на час складення заповіту, дідусь був здатний правильно сприймати обставини, розуміти значення своїх дій та керувати ними, і зазначена дія повністю відповідала його волі.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним заповіт від 19 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчур С.М. від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6 020,40 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги висновок судово-психіатричного експерта №204 від 03.04.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, який є необґрунтованим та викликає сумніви в його правильності, оскільки експертами не були враховані обставини справи, починаючи з 2017 року щодо неодноразового звернення родичів ОСОБА_3 за амбулаторною медичною та психіатричною допомогою щодо нього. Зазначає, що почерк у заявах в медичних картках відрізняється, а тому позивачка робить висновок, що заяв на проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 особисто не писав, що також було підтверджено у судовому засіданні лікарем-психіатром ОСОБА_5 , який повідомив, що перший раз оглядав ОСОБА_3 вдома по заяві онука, а другий раз по заяві доньки. При цьому, у висновку експерта пояснення цього свідка викладено не у повному обсязі.

Не погоджується позивачка й з висновком суду щодо прийняття до уваги довідки КП «Криворізький ПНД» ДОР» №43 про те, що на момент огляду лікарем-психіатром 19.01.2018 року наявність психічного розладу у ОСОБА_3 не виявлено, адже у довідці зазначено «на вашу заяву від 19.01.2018 року», тоді як заява в закладі зареєстрована 26.01.2018 року, тобто, на дату складання заповіту, вказана довідка з об`єктивних причин не могла бути видана.

Також, посилається на порушення судом норм матеріального права та неврахування ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно якої психічний огляд проводиться лікарем на прохання особи або за її усвідомленою письмовою згодою. Оскільки, ОСОБА_3 , які підтвердив свідок ОСОБА_6 , особисто письмової заяви про проведення його огляду не подавав, результат такого огляду є недійсним.

Крім того, вважає, що суд безпідставно не прийняв, як належний та допустимий доказ, висновок судово-психіатричного експерта від 04.02.2021 року ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» №13, згідно якого ОСОБА_3 під час складання заповіту, 19.01.2018 року, страждав на стійкий, виражений психічний розлад у вигляді Судинної деменції (F01.8 за МКХ 10), і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, суд послався на те, що позивачкою було надано для дослідження експертам не повний пакет документів, й такі висновки суду вона вважає безпідставними, з огляду на наступне. 15.06.2020 року представником позивачки було подано суду клопотання про призначеня повторної судово-психіатричної експертизи за всіма матеріалами, у тому числі оригіналами медичної документації, яка знаходилась в матеріалах цивільної справи, яке судом було задоволено, однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2020 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. На момент ознайомлення з матеріалами справи, за заявою зареєстрованою судом 02.11.2020 року, судом було відмовлено у наданні для ознайомлення оригіналів медичної документації, у зв`язку з тим, що документи були повернуті до медичного закладу, без залишення відповідних копій в матеріалах справи. Ці обставини призвели до того, що експертиза проводилася на підставі наявних копій медичних документів, однак, експертам були надані фотокопії документів за період з 2015 року по 2018 рік включно, що дало змогу дослідити психічний стан спадкодавця.

Позивачка наголошує на тому, що спадкодавець ОСОБА_3 , який, страждаючи тяжкими хронічними хворобами, провалами в пам`яті, мав стійкий психічний розлад та, перебуваючи у похилому віці, до того ж мав поганий зір, тремтіння рук, за два тижні до своєї смерті вчинив правочин, в момент якого не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість додаткового рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2021 року, позивачка зазначає, що витрати відповідачки ОСОБА_2 , понесені в суді апеляційної інстанції, під час оскарження ухвали Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.10.2020 року, мали бути стягнуті судом апеляційної інстанції, а суд першої інстанції таких повноважень не має. Витрати ж понесені на надання професійної правничої допомоги, у розмірі 5 600,00 грн., не підтверджені належними доказами, зокрема, суду не було надано доказів щодо обсягу робіт адвоката (відсутній детальний опис робіт), та акт виконаних робіт подано з порушенням строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Крім того, вважає, що додаткове рішення суду підлягає скасуванню разом з рішенням по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Рибіцький В.М. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Ільїну Х.Я., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 . Відповідно до вказаного свідоцтва батьками ОСОБА_1 зазначені ОСОБА_7 (син спадкодавця) та ОСОБА_8 .

Батько позивачки ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 . Відповідно до даного свідоцтва батьками останнього були ОСОБА_3 (спадкодавець) та ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 05.02.2018 року, дідусь позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, а саме квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької нотаріальної контори 29.01.1993 року за реєстровим № 1-138. Дана обставина також підтверджується долученими до матеріалів справи копією зазначеного договору купівлі-продажу від 29.01.1993 року та довідкою №164384 від 21.08.2018 КП ДОР «Криворізьке БТІ» (запис в реєстровій книзі №38-133-12043).

В зв`язку зі смертю дідуся, позивачка ОСОБА_1 17.07.2018 року подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини за правом представлення, відповідно до ст. 1266 ЦК України, в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 свого батька, а також сина спадкодавця ОСОБА_7 .

Крім цього, відповідно до заяви про прийняття спадщини від 12.02.2018 року, що подана приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуру С.М., відповідач ОСОБА_2 приймає спадщину згідно заповіту після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 батька ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серія НОМЕР_5 від 25.11.1954 року спадкодавець ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_9 , що був зареєстрований в ЗАГС м. Кривого Рогу.

Відповідно до заяви від 05.03.2018 року, що подана приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуру С.М., дружина померлого ОСОБА_3 ОСОБА_9 відмовляється від прийняття спадщини після смерті чоловіка на користь доньки ОСОБА_2 .

Згідно заповіту від 19.01.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М., ОСОБА_3 , в присутності двох свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер картки платника податків у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків НОМЕР_6 .

Відповідно до вказаного заповіту також встановлено, що у зв`язку з вадами зору заповідача ОСОБА_3 , за його дорученням і в його присутності та в присутності приватного нотаріуса, заповіт підписала ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер картки платника податків у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. 07.09.2018 року на ім`я відповідачки ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №204 від 03.04.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_3 на момент укладання заповіту від 19.01.2018р., виявляв психічний розлад, у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04.02.2021 року ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» №13, ОСОБА_3 під час складання заповіту, 19.01.2018р., страждав на стійкий, виражений психічний розлад у вигляді Судинної деменції (F01.8 за МКХ 10), і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки доказів невідповідності дійсної волі заповідача ОСОБА_3 положенням оспорюваного заповіту та того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, позивачкою не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 січня 2018 року ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті, зробив заповіт, який посвідчений приватним Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М., в присутності двох свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати йому на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер картки платника податків у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків НОМЕР_6 .

У зв`язку з вадами зору заповідача ОСОБА_3 , за його дорученням і в його присутності та в присутності приватного нотаріуса, заповіт підписала ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 реєстраційний номер картки платника податків у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Онука померлого ОСОБА_3 ОСОБА_1 , як спадкоємиця за правом представлення, відповідно до ст. 1266 ЦК України, в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 свого батька - ОСОБА_7 (сина спадкодавця ОСОБА_3 ), оскаржила заповіт від 19 січня 2018 року в судовому порядку, з тих підстав, що останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент складання та посвідчення цього заповіту.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент. Висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу (в даному випадку посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

При цьому, у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України висновок такої експертизи оцінюється судом у сукупності з іншими доказами по справі показаннями свідків, даними медичних документів, що підтверджують або ж спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Аналогічні роз`яснення надані в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 та в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №204 від 03.04.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_3 на момент укладання заповіту від 19.01.2018 року, виявляв психічний розлад, у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Зазначений висновок узгоджується й з поясненнями свідків, допитаних судом першої інстанції, зокрема, ОСОБА_13 і ОСОБА_5 , які є медиками, та ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були сусідами спадкодавця ОСОБА_3 , які бачили та спілкувалися з ОСОБА_3 в день складення спірного заповіту та зазначили, що хоча останній й хворів на атеросклероз, але був при свідомості, з пам`яттю у нього було все гаразд, він впізнавав всіх, часто виходив на вулицю, спілкувався з сусідами, зір в нього був поганий, але обличчя розпізнавав, мова в нього була нормальна. Безпосередньо в день складення заповіту - 19.01.2018 року - ОСОБА_3 під час огляду лікарів сидів, також вставав з крісла, відповідав на запитання, скаржився на загальну слабкість, розповідав, що був шахтарем, скаржився на болі в лівій нозі. На час огляду його стан був задовільний, він розумів, що з ним відбувається, розповідав про родичів, дружину, скарг на те, що не впізнає дружину, та, що йому ввижаються сторонні особи не було. Під час посвідчення заповіту ОСОБА_3 сидів в кріслі біля журнального столику, він впізнавав всіх присутніх, нормально спілкувався. Після того, як заповіт зачитали, ОСОБА_12 підписала заповіт за проханням ОСОБА_3 , бо він погано бачив і в нього тремтіли руки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що належними та допустимими доказами у справі підтверджено здатність ОСОБА_3 на момент складення оспрюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та міг керувати ними, а доказів невідповідності дійсної волі заповідача ОСОБА_3 положенням оспорюваного заповіту та того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, позивачкою не надано.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги висновок судово психіатричного експерта №204 від 03.04.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, який є необґрунтованим та викликає сумніви в його правильності, оскільки експертами не були враховані обставини справи, починаючи з 2017 року щодо неодноразового звернення родичів ОСОБА_3 за амбулаторною медичною та психіатричною допомогою щодо нього, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такий Висновок повністю узгоджується з матеріалами справи та поясненнями свідків, а дослідження обставин щодо неодноразового звернення родичів ОСОБА_3 за амбулаторною медичною та психіатричною допомогою щодо нього, починаючи з 2017 року, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки встановленню у дані справі підлягає не психічний стан спадкодавця протягом його життя, а його здатність усвідомлювати значення своїх дій та міг керувати ними на момент складення оспрюваного заповіту, тобто 19.01.2018 року.

Крім того, необхідно наголосити й на тому, що щодо кожної особи застосовується принцип презумпції психічного здоров`я, який означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено. Згідно з цим визначенням, кожна особа, яка досягла встановленого законом віку, апріорі вважається психічно здоровою і здатною до свідомих дій, тобто, у визначенні чинного законодавства, дієздатною.

Таким чином, початково психічне здоров`я особи не підлягає доведенню. Доводити необхідно наявність хворобливого психічного розладу і певний стан здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Колегія суддів не вважає висновок судово-психіатричного експерта від 04.02.2021 року ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» №13 настільки переконливим, що він міг би слугувати основою для беззаперечного встановлення факту вчинення оспорюваного правочину у стані, який би перешкоджав усвідомленню ОСОБА_3 значення своїх дій під час його вчинення та спроможності керувати ними, адже, як встановлено судом та фактично не заперечується позивачкою ОСОБА_1 , такий висновок складено на підставі копій медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_3 , які були надані експертам не у повному обсязі, а тому не можна вважати, що експерти володіли повним об`ємом інформації щодо досліджуваного питання й такий висновок є повним та достовірним.

При цьому, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Ільїна Х.Я., яка приймала участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та пояснила суду, що вона обізнана в правах та обов`язках учасників процесу, тобто й з положеннями ст. ст 12, 13 ЦПК України щодо змагальності та диспозитивності судового процесу, не скористалася правом заявити клопотання про призначення додаткової або ж повторної експертизи у порядку ст. 113 ЦПК України, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для неприйняття, як належного та допустимого доказу, висновку судово-психіатричного експерта №204 від 03.04.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, який було проведено на підставі ухвали суду та з використанням повного пакету медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_3 .

Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 , як підтвердив свідок ОСОБА_6 , особисто письмової заяви про проведення його огляду не подавав, а тому результат такого огляду є недійсним. Так, згідно ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром; особи, яка досягла 14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Отже, проведення огляду ОСОБА_3 лікарем ОСОБА_6 не суперечить вказаним нормам права, оскільки для проведення такого огляду достатньо прохання особи, й ОСОБА_3 не був зобов`язаний звертатися з відповідною письмовою заявою. При цьому, ОСОБА_5 , допитаний судом першої інстанцїі в судовому засіданні пояснив, що він є дільничним лікарем-психіатром, стаж роботи більше 30 років. Він знав ОСОБА_3 , оглядав його на дому двічі в 2017 році та 19.01.2018 року, за заявою доньки хворого ОСОБА_2 . Довідку, яка була видана ОСОБА_3 вих. № 43 про те, що, на момент огляду лікарем-психіатром 19.01.2018 року, даних про наявність психічного розладу у нього не виявлено, він підтверджує. Під час огляду ніяких зауважень до його спихічного стану не було, на його думку ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій. Огляд проходив на дому, це було о 14:00 год., вони спілкувались, ОСОБА_3 розповідав, що був шахтарем, скаржився на болі в лівій нозі. На час огляду його стан був задовільний, він розумів, що з ним відбувається, розповідав про родичів, дружину, скарг на те, що не впізнає дружину, та, що йому ввижаються сторонні особи не було. ОСОБА_3 було призначено припарат нейротін.

Тобто, обставини, викладені у довідці, виданій ОСОБА_3 вих. № 43 про те, що на момент огляду лікарем-психіатром 19.01.2018 року даних за наявність психічного розладу у нього не виявлено, підтверджено поясненнями лікаря ОСОБА_5 , а тому цей доказ є належним та допустимим та таким, що узгоджуються з іншими матеріалами, які, у своїй сукупності, підтверджують здатність спадкодавця ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент складання оспорюваного заповіту.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі та стягуючи із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6 020,40 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_2 доведено належними та допустимими доказами сплату адвокату гонорару, в обумовленому в договорі розмірі, та понесення судових витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.10.2020 року, а тому ці витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із Договором про надання правничої допомоги №б/н від 18 липня 2018 року остаточна вартість гонорару адвоката визначається сторонами в Акті прийому-передачі наданої правничої допомоги за цим Договором, з урахуванням авансу отриманого під час підписання цього Договору (т. 1 а.с. 24-26). Згідно квитанції № від 09.01.2019 року відповідачка ОСОБА_2 сплатила адвокату Рибіцькому В.М. 5 600,00 грн. за Договором про надання правничої допомоги №б/н від 18 липня 2018 року (т. 2 а.с. 117), й ці докази було надано суду до ухваленні рішення по суті.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 600,00 грн. не є завищеними та їх розмір не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Посилання ж позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на ту обставину, що суду не було надано доказів щодо обсягу робіт адвоката (відсутній детальний опис робіт) та акт виконаних робіт подано з порушенням строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України, колегією суддів не приймаються, оскільки належні докази понесення витрат на професійну правничу допомогу наявні в матеріалах справи, а акт виконаних робіт лише підтверджує їх розмір.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що витрати відповідачки ОСОБА_2 , понесені в суді апеляційної інстанції, під час оскарження ухвали Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.10.2020 року, мали бути стягнуті судом апеляційної інстанції, а суд першої інстанції таких повноважень не має, є безпідставними та зводяться до довільного, на власну користь трактування норм ЦПК України, тоді як, згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, питання про те як розподілити між сторонами судові витрати суд вирішує саме при ухвалені рішення по суті, а не під час вирішення процесуальних питань в ході судового розгляду справи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, як безпідставна та необґрунтована.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: