Постанова

Іменем України

24 червня 2021 року

м. Київ

справа № 464/907/18

провадження № 61-13987св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду

м. Львова від 18 грудня 2019 року у складі судді Мички Б. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Левик Я. А., Мікуш Ю. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати суму заборгованості за договором позики від 03 квітня 2014 року, визначену рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року, частково погашеною станом

на 26 вересня 2015 року та зменшити розмір заборгованості за договором позики, яка на підставі вищевказаного судового рішення підлягає поверненню ОСОБА_2 , до 20 536, 10 грн.

Позовну заяву мотивовано тим, що після ухвалення 17 вересня 2015 року рішення у справі № 461/7655/15-ц щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 03 квітня 2014 року у сумі 64 104 грн та судового збору у розмірі 3 654 грн (разом 67 758 грн), частина вказаного боргу в сумі еквівалентній 2 200 доларів США, що еквівалентно 47 222,90 грн, 26 вересня 2015 року в добровільному порядку була ним погашена через його дружину ОСОБА_3 , якій ОСОБА_2 після передачі йому вказаних коштів особисто надав написану власноручно в її присутності розписку про повернення 2 200 доларів США. Враховуючи добровільно повернуту суму грошових коштів, вищевказаний борг за судовим рішенням зменшився до 20 536,10 грн (67 758 грн - 47222,90 90 грн), то за наявності такого боргу позивача відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий орган не мав права звертати стягнення на належну йому частку житла - Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та реалізовувати її 30 травня

2017 року на електронних торгах з метою погашення боргу перед

ОСОБА_2 у сумі 67 758 грн за заявою останнього від 26 серпня

2016 року.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 03 квітня 2014 року, а саме заборгованість за процентами за період з 03 травня 2015 року по 14 липня 2016 року у сумі 146 806,21 грн та судові витрати.

Позовну заяву мотивовано тим, що за укладеним між сторонами договором позики від 03 квітня 2014 року ОСОБА_1 зобов`язався повернути йому до 03 квітня 2015 року щомісячними платежами у гривнях суму, що становитиме на день повернення еквівалент 29 600 доларів США, які своєчасно не повернув. Рішенням Галицького районного суду м. Львова

від 17 вересня 2015 року у справі № 461/7655/15-ц, яке набрало законної сили 14 липня 2016 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 в рахунок часткового погашення заборгованості у сумі 444 096 грн за договором позики

від 03 квітня 2014 року, а також стягнуто на його користь із

ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором позики

від 03 квітня 2014 року у сумі 64 104 грн та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Вважає що за несвоєчасне погашення вказаної суми боргу за договором позики відповідно до норм частини першої статті 1048, частини другої статті 1050 ЦК України слід стягнути із ОСОБА_1 проценти у зазначеному вище розмірі за період з часу завершення строку повернення боргу до часу вступу в законну силу рішення суду щодо його стягнення.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року,позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано суму заборгованості за договором позики від 03 квітня 2014 року, визначену рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року частково погашеною станом на 26 вересня 2015 року та зменшено її розмір, який підлягає поверненню ОСОБА_2 до 20 536,10 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що матеріали справи містять належні та допустимі докази повернення 26 вересня 2015 року позивачем через свою дружину ОСОБА_2 2 200 доларів США на виконання рішення суду, однак незважаючи на отримання цих коштів відповідач 26 серпня 2016 року звернувся до виконавчої служби Галицького ВДВС ЛМУЮ з виконавчим листом, виданим 08 серпня 2016 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7655/15-ц, про стягнення в примусовому порядку суми боргу у розмірі 64 104 грн. За вказаною заявою 26 серпня 2016 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ було відкрито виконавче провадження, у якому з метою примусового стягнення вищевказаної суми боргу було здійснено опис, арешт, оцінку та подальшу реалізацію на електронних торгах 30 травня 2017 року належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна - Ѕ частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 за 392 864,05 грн, яку придбав ОСОБА_4 .

Із отриманих від реалізації даного нерухомого майна грошових коштів

64 104 грн було виплачено ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа у справі № 461/7655/15-ц та стягнуто судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Оскільки позикодавець ОСОБА_2 прийняв виконання обов`язку по сплаті заборгованості за договором позики у сумі 2 200 доларів США, про що він надав письмову розписку, в якій власноруч поставив підпис та яка недійсною не визнавалась, є усі підстави для зменшення суми заборгованості за цим договором позики, встановленої рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року на суму повернутого боргу, яка на той час в еквіваленті за курсом НБУ становила 47 222,90 грн.

При цьому не підлягають до задоволення зустрічні позовні вимоги про стягнення процентів за договором позики, оскільки його умовами передбачено, що позика є безвідсотковою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині вирішення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій фактично змінили рішення суду, яке набрало законної сили, зменшивши стягнутої цим рішенням суму заборгованості, що є неприпустимим. При цьому матеріали справи не містять доказів сплати боргу саме на виконання рішення суду. Крім того, позивач фактично оспорює дії державного виконавця, що є самостійним способом оскарження. Звертає увагу на те, що встановлювати факт збільшення чи зменшення боргу неможливо окремим провадженням за межами виконавчого провадження.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 15 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 квітня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 332 704 грн, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ на день укладення договору було еквівалентно

29 600 доларів США та зобов`язався повернути суму в гривнях, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ, становитиме еквівалент 29 600 доларів США до 03 квітня 2015 року включно.

На забезпечення належного виконання умов зазначеного договору позики сторони 03 квітня 2014 року уклали договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 передав в іпотеку ОСОБА_2 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17вересня 2015 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру

АДРЕСА_2 в рахунок часткового погашення заборгованості у сумі 444 096 грн за вищевказаним договором позики від 03 квітня 2014 року, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь позикодавця заборгованість за цим договором в сумі 64 104 грн та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

26 серпня 2016 року звернувся до виконавчої служби Галицького ВДВС ЛМУЮ з виконавчим листом, виданим 08 серпня 2016 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7655/15-ц, про стягнення в примусовому порядку суми боргу у розмірі 64 104 грн.

За вказаною заявою 26 серпня 2016 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ було відкрито виконавче провадження ВП № 52049441, у якому з метою примусового стягнення вищевказаної суми боргу було здійснено опис, арешт, оцінку та подальшу реалізацію на електронних торгах 30 травня 2017 року належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна - Ѕ частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , за 392 864,05 грн, яку придбав ОСОБА_4 .

Із отриманих від реалізації даного нерухомого майна грошових коштів

64 104 грн було виплачено ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа у справі № 461/7655/15-ц та стягнуто судовий збір 3 654 грн.

В матеріалах справи міститься розписка відповідача від 26 вересня 2015 року про повернення ОСОБА_5 2 200 доларів США (а. с. 22, т. 1).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що зазначені кошти були передані ним через дружину відповідачу на виконання рішення суду, а тому просив зменшити суму боргу, стягнуту рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17вересня 2015 року, до

20 536,10 грн.

Позиція Верховного Суду

Оскільки судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржуються, то відповідно до положення статті 400 ЦПК України їх законність в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19 березня 1997 року, зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що за змістом частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18 листопада 2003 року №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив зменшити суму заборгованості, визначену рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року, яке набрало законної сили.

Суди попередніх інстанцій вважали за можливе задовольнити такі вимоги позивача, з огляду на те, що після набрання зазначеним судовим рішенням законної сили позивач погасив частково стягнуту з нього на користь ОСОБА_2 суму заборгованості.

Разом з тим, суди не звернули уваги на те, що наведені норми Конституції України, практику ЄСПЛ, а також норми процесуального права щодо обов`язковості рішення суду, принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Так, позивач фактично просить змінити рішення суду, яке набрало законної сили та яким стягнуто з нього на користь відповідача суму заборгованості у розмірі 64 104 грн, право перевірки законності та обґрунтованості якого має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Приймаючи до уваги наведене, а також положення статей 126, 129 Конституції України, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження судових рішень, ухвалених за результатами розгляду іншої справи, нормами ЦПК України не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 815/110/16 (провадження № 11-547апп19) дійшла висновку, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити судові рішення інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Відповідні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19).

Щодо обраного позивачем способу захисту прав

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Верховний Суд вже висловлювався, що під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. (Дивись пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як зменшення суми визначеної судовим рішенням заборгованості, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що він після ухвалення рішення суду від 17 серпня 2015 року про стягнення з нього заборгованості за договором позики (67 758 грн з урахуванням судового збору) повернув відповідачу через свою дружину частину боргу у розмірі

2 200 доларів США, що еквівалентно 47 222,90 грн, про що відповідач надав дружині розписку про отримання коштів, отже борг зменшився до

20 536,10 грн, а тому виконавчий орган не мав права звертати стягнення на належну йому частку житла - Ѕ ідеальної частки квартири

АДРЕСА_1 та реалізовувати її 30 травня

2017 року на електронних торгах з метою погашення боргу перед

ОСОБА_2 у сумі 67 758 грн за заявою останнього від 26 серпня

2016 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично не погоджується із діями виконавчої служби щодо реалізації належної йому на праві власності квартири.

Вказані процесуальні правовідносини регулюються нормами розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», у якому встановлено окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ.

Так, у розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачено можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже, у разі незгоди позивача із діями виконавця щодо виконання судового рішення, яким з нього стягнуто заборгованість за договором позики, зокрема з розміром заборгованості, в рахунок якого було звернуто стягнення на належну йому частку нерухомого майна, він не позбавлений можливості оскаржувати такі дії у спосіб, визначений розділом VII ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», а не звертатися до суду із позовом про зменшення такої заборгованості, що є неналежним способом захисту прав та інтересів і порушує принципи юридичної визначеності, з огляду на вимогу позивача про зменшення розміру заборгованості, визначеної судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , про зменшення суми заборгованості за договором позики, яка підлягає поверненню, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович