Справа № 502/2163/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Балан М. В.,

за участю секретаря судового засідання Урсул Г. К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

за наявними у справі матеріалами

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої особи: ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог:

Служба у справах дітей Кілійської міської ради

про

визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої особи: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Кілійської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обгрунтовання позову зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області Юрченко М.Є.

Як вказує позивач, відповідно до Акту про встановлення фактів від 30.11.2020 року у будинку з 2015 року зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 . Вказані обставини підтверджуються відповідною довідкою, яка додана до позовної заяви. Однак, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вже понад 1 (один) рік не проживають у належному позивачу на праві власності будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і будинком не цікавляться. Більш того, відповідачі в зазначеному будинку ніколи не проживали, а з 2018 року фактично проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності. Факт не проживання відповідачів у належному позивачу будинку підтверджується відповідним актом про встановлення фактів, який додається до позову.

На підставі вищезазначеного, позивач просить суд,

-визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені останньою судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тис.) гривень.

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 07.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлені сторони.

Враховуючи, що представником третьої особи надано заяву, згідно якої він підтримав заявлені вимоги, а також враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про строк подання відзиву та не подали відзив, суд ухвалює заочне рішення по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та надані докази по справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області за реєстровим № 1490 встановлено, що на підставі заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Кілійської міської ради по Шевченківському старостинському округу Одеської області, 08.01.2019 року за реєстровим № 1/03, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: - житлового будинку під номером вісімнадцятим-а, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 - житловий будинок, житловою площею - 51,9 кв.м., загальною площею 87,2 кв.м., «Б» - літня кухня, «В» сарай, «Г» - гараж, «Д» - навіс, «Е» убиральня, № 1-9; І - надвірні споруди; розташований на земельній ділянці 0,2501 га, кадастровий номер :02:002:0269. Вказаний житловий будинок належав Спадкодавцю на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.11.2020 року за № 232306088 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1223, /а. с. 9/.

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 237014880 від 15.12.2020 року встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , /а. с. 10-11/.

Згідно акту про встановлення фактів від 30.11.2020 року, складеного 30.11.2020 року, депутатом Кілійської міської ради Одеської області встановлено, що в результаті обстеження будинку по АДРЕСА_4 встановлено, що в будинку ніхто не проживає. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зареєстровані за вказаною адресою з 2015 року, але не проживали і не проживають на даний момент, /а. с. 13/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 232926195 від 17.11.2020 року встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 , /а. с. 12/.

При ухваленні рішення судом застосовано наступні норми права:

Ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками, справи не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому із змісту ч. 1 ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 163 ЖК УРСР - у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї в будинку /квартирі/ приватного житлового фонду, за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Судом враховано, що відповідач забезпечена іншим житлом, тому право малолітньої особи ОСОБА_3 порушено не буде.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення вимог в цій частині та визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком в АДРЕСА_4

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 15000,00 грн., ухвалюючи рішення, судом надана відповідна оцінка доказам позивача, крім того суд враховує, що в обґрунтування заявленого розміру стягнення витрат на правову допомогу, позивача не було надано відповідного договору про надання адвокатських послуг, а також доказів здійснення позивачем витрат на оплату робіт та послуг, зокрема жодного платіжного документа, у зв`язку з чим витрати пов`язані з правничою допомогою є непідтвердженими та покладенню на відповідача за правилами ст. 141 ЦК України не підлягають.

За правилами ст. 141 ЦПК України при ухваленні рішення з відповідача належить стягнути судові витрати на користь позивача в розмірі судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263-265, 279, 280-282 ЦПК, ст. ст. 316, 317, 391 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_4 ;

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 сплачені останньою судові витрати у розмірі 908, 00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Згідно ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кілійського районного суду М. В. Балан