КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7271/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Київ

Справа № 369/2750/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Савлук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за позикою, інфляційних втрат, три відсотки річних від простроченої суми, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просила стягнути з відповідача на свою користь 1059616,71 грн., що складається з 3% річних у сумі 61219,34 грн.. суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 576012,21 грн., процентів за позикою у розмірі 422385,16 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21 березня 2014 року ОСОБА_1 на підставі договору позики, який підтверджується розпискою від 21 березня 2014 року, отримав від ОСОБА_3 позику в сумі 70 000 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 21 вересня 2014 року, однак до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув.

На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2014 року, судом присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 906850 грн. На підставі постанови відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області від 19 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №369/10184/14-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу, визначеного за рішенням суду.

На час звернення з цим позовом до суду рішення суду відповідачем не виконано, заборгованість у визначеному судом розмірі відповідачем не погашена, тому просить позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 542 502,71 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3131,23 грн., а всього на загальну суму 545 633,94 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 05.12.2014 року по 14.03.2017 року в розмірі 59 198,19 грн., в задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач приховала від суду погашення боргу у розмірі 425 003 грн. станом на 22.01.2018 року та безвідсотковий характер договору позики, що у сукупності призвело до ухвалення по справі незаконного рішення суду.

Зазначає, що відповідач не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, копія судового рішення йому своєчасно не направлялася, так само як і уточнений позов, поза увагою суду залишилася істотна обставина безвідсотковий характер договору позики, що призвело до безпідставного стягнення з відповідача майже пів мільйона гривень, що є для нього величезною сумою коштів. В той же час це є незаконно та безпідставно одержані позивачкою кошти. Також вказує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 358 ЦПК в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином.

Посилається на те, що позивач у своїх вимогах наполягала, що станом на момент звернення до суду було сплачено з 906 850 грн. боргу лише 24 000 грн. Фактично відповідачем станом на 14.03.2017 року було сплачено 50 000 грн., а на момент ухвалення судового рішення 22.01.2018 року відповідачем було сплачено 425 003 грн. Підтвердженням наведених розрахунків є копії квитанцій про перерахування коштів на рахунок Києво-Святошинського РВДВС. Апелянт не заперечує проти того, що мала місце заборгованість по сплаті боргу, що зумовило його обов`язок сплатити 3% річних за час прострочення. Також апелянт погоджується і з формулою, за якою суд обраховував ці 3% річних, але апелянт не погоджується з математичним розрахунком суду, оскільки суд виходив з фактично сплачених 34 350 грн., а треба було рахувати з фактично сплачених 50 000 грн. Так, за підрахунками апелянта 3% річних за час прострочення в період з 05.12.2014 року по 14.03.2017 року становить 59 198,19 грн.

Судом у оскаржуваному рішенні суду було обраховано 3% за період 05.12.2014 року по 14.03.2017 року 61 074 грн. Отже, безпідставне перевищення становить 1 875,81 грн.

Звертає увагу на те, що в порушення п. 9 ст. 1 Перехідних положень ЦПК суд, продовжуючи розгляд даного спору за правилами ЦПК в редакції від 15.12.2017 року, допустив порушення процесуального порядку розгляду справи, а саме: в справі відсутній протокол судового засідання від 22.01.2018 року, копія уточненої позовної заяви від 07.11.2017 року відповідачу не направлялася, у журналі судового засідання від 22.01.2018 року відсутні відомості про проголошення рішення у справі, так само як і відсутні відомості про відсутність учасників справи під час його проголошення (ст. 268 ЦПК), копія рішення суду від 22.01.2018 року відповідачу не направлялась, замість цього йому начебто було направлене рішення від 22.02.2018 року, яке у цій справі не ухвалювалося, внаслідок чого відповідач не був належним чином повідомлений про день та час розгляду цього спору, що позбавило його можливості скористатися тими процесуальними правами, які передбачені новим ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16, суд першої інстанції правильно оцінив обставини справи та дійшов законного та справедливого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за позикою у розмірі 422 385, 16 грн.

Доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення було здійснено детальний розрахунок та зазначено про задоволення позовних вимог щодо стягнення 3 % річних у розмірі 61 219,34 грн. та про стягнення процентів за користування сумою позики у розмірі 481 428,71 грн.

Вказує, що зазначена у резолютивній частині рішення заборгованість у розмірі 542 502 грн. 70 коп. є сумою стягуваних судом з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 61 219,34 грн. та процентів за користування сумою позики у розмірі 481 428,71 грн. Вказаних розрахунків районного суду апелянт належним чином не спростував, тому вимоги апеляційної скарги не можуть бути задоволені.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. У разі, якщо апеляційний суд погодиться з доводами апеляційної скарги, просили вийти за межі апеляційної скарги та скасувати судове рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та стягнути з відповідача інфляційні втрати, заявлені у позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у борг суму коштів у розмірі 70 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 21 вересня 2014 року. (а. с. 32)

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2014 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики.

Судом присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 906 850 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн. (а.с. 7-8)

19 серпня 2015 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Києво - Святошинського районного управління юстиції Данилишиним П.Б. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48479965 щодо примусового виконання виконавчого листа №369/10184/18-ц виданого 22 липня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в загальній сумі боргу 911 249,30 грн. (а.с. 49)

Згідно з довідкою Києво - Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 06.03.2017 року, повідомлено, що згідно виписки з ПАТ КБ «Приватбанк» від 05.09.2016 року стягувачем отримано 25350 грн., та від 25.10.2016 року 9000 грн., на загальну суму 34350 грн. (а.с. 9)

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період із дати отримання коштів позичальником до дня повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт часткового повернення суми позики з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 576 012 грн. 21 коп., нарахованих на суму заборгованості, яка визначена рішенням суду від 05.12.2014 року у гривнях, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Рішення суду у вказаній частині сторонами не оскаржувалось, а тому відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції рішення у вказаній частині не перевіряє.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено факт неналежного виконання відповідачем умов договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних.

Здійснивши самостійний розрахунок трьох відсотків річних на суму боргу, за відповідні періоди, з вирахуванням від суми боргу сплачених відповідачем у період примусового виконання судового рішення коштів, судом першої інстанції встановлено, що за період з 05 грудня 2014 року (дата винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) по 14 березня 2017 року (дата зазначена у позовній заяві) сума трьох відсотків річних становить 61 074 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє позикодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних позикодавцю відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору на підставі договору позики, суд вважав, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам, як на підставу нарахування посилаючись на ст. 1048 ЦК України.

Розрахована судом сума процентів за період з 05 грудня 2014 року по 14 березня 2017 року становить 481 428 грн. 71 коп.

Враховуючи, що одним із доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є неповідомлення його про розгляд справи, у зв`язку з чим він не був обізнаний про розгляд справи судом, не зміг подати свої заперечення та докази, що відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми коштів.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2017 року відкрито провадження у справі на призначено до розгляду на 18 квітня 2017 року.

Надіслана судом відповідачу за адресою АДРЕСА_1 , копія позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження була повернута до суду без вручення, за закінченням терміну зберігання ( а.с. 18).

Згідно з повідомленням адресно-довідкового підрозділу ДМС України від 02.06.2017 року, ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , але 09.01.2014 року знятий з реєстраційного обліку до Житомирської області, м. Малин ( а.с. 29).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року вказану цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 24 жовтня 2017 року на 12-00 год.

Даних про отримання відповідачем судової повістки в матеріалах справи немає.

В судовому засіданні 24 жовтня 2017 року у справі оголошена перерва до 08 листопада 2017 року для повторного виклику відповідача.

У зв`язку з неявкою учасників справи в судові засідання, призначені на 08 листопада 2017 року та 27 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 22 січня 2018 року, про що секретарем судового засідання складені відповідні довідки.

Повістка, надіслана відповідачу ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_3 повернулась до суду без вручення, за закінченням терміну зберігання.

Згідно з довідкою, наявною у матеріалах справи, про судове засідання на 22 січня 2018 року відповідач ОСОБА_1 був повідомлений за допомогою смс-повідомлення за номером телефону, що зазначений позивачем у позовній заяві.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за позикою, інфляційних втрат, трьох відсотків річних від простроченої суми, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 3-5 ст. 128 ЦПК України, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається : фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з положеннями частин 11, 13 ст. 128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів)

Відповідно до ч. 1-3 ст. 130 ЦПК України, у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

З огляду на наведене, та зважаючи на те, що судом першої інстанції розглянуто справу без участі відповідача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

З вищевказаними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 процентів за користування позикою відповідно до положень ст. 1048 ЦК України колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права.

Так, як вбачається з розписки ОСОБА_1 від 21 березня 2014 року, що виконана у присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у борг гроші в сумі 70 000 доларів США, які вона йому передала за місцем свого проживання. Позика є безвідсотковою. ( а.с. 32)

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, відповідно до змісту розписки, в якій зафіксовано умови договору, позика є безвідсотковою, доказів протилежного позивачем ОСОБА_3 суду не надано.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правових висновків, зроблених Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14 та Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2019 року у справі № 522/2676/16-ц, в цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на встановлення у розписці про отримання позики умови про безоплатність договору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення процентів за користування позикою.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання боргового зобов`язання відповідно до положень ст. 625 ЦК України за період прострочення, визначений у позовній заяві, колегія суддів погоджується. Висновки суду у цій частині відповідають нормам матеріального права та обставинам справи.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність правових підстав для стягнення трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечувалась.

Доводи апеляційній скарзі у цій частині зводяться до завищення суми нарахування та неврахування судом коштів, сплачених на погашення боргу.

Таким чином, враховуючи, що рішення було ухвалене судом за неналежного повідомлення відповідача, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне прийняти до уваги докази, додані до апеляційної скарги, а саме - квитанції про погашення боргу, з яких вбачається, що за період, заявлений у позовній заяві, з 05 грудня 2014 року по 14 березня 2017 року відповідачем ОСОБА_1 було сплачено загальну суму боргу не 34 350 грн., а 50 000 грн., що впливає на правильність розрахунку 3% річних.

Таким чином, розрахунок 3% річних є наступним: 906850 грн. х 3%/365 х 573 днів за період 05.12.2014 року (дата ухвалення рішення про стягнення основної суми заборгованості) по 25.05.2016 року (дата часткового погашення боргу у розмірі 3500 грн.) = 40 025 грн. 63 коп.; 903 350 грн. х 3%/365х 8 днів за період з 26.05.2016 року по 02.06.2016 року (дата сплати 6500 грн.) = 593 грн. 98 коп.; 896 850 грн. х3%/365 х 28 днів за період з 03.06.2016 року по 30.06.2016 року ( дата сплати 8500 грн.) = 2063 грн. 98 коп.; 888 350 грн. х 3% /365/ х 19 днів за період з 01.07.2016 року по 19.07.2016 року ( дата сплати 5000 грн.) = 1387 грн. 29 коп. ; 883 350 грн. х 3%/ 365 х 86 днів за період з 20.07.2016 року по 13.10.2016 року ( дата сплати 10 000 грн. ) = 6243 грн. 95 коп. ; 873 350 грн. х 3%/365 х 91 день за період з 14.10.2016 року по 12.01.2017 року ( дата сплати 6500 грн.)= 6532 грн. 18 коп.; 866 850 грн. х 3%/365 х 33 дні за період з 13.01.2017 року по 14.02.2017 року (дата сплати 10 000 грн.) = 2351 грн. 18 коп.

Таким чином, загальна сума 3% річних становить 59 198 грн. 19 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року в оскаржуваній частині ( про задоволення позовних вимог) підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за позикою та часткове задоволення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми - 59 198,19 грн.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Посилання представника позивача на необхідність виходу за межі апеляційної скарги та перегляду рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, колегія суддів відхиляє, оскільки враховуючи, що рішення оскаржується лише відповідачем ОСОБА_1 , то підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, адже зазначене суперечить вимогам ст. 367 ЦПК України.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8000 грн., однак за результатами розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені лише на 10,9 % від заявлених, то з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 448 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено 4697 грн., виходячи із оспорюваної суми, проте оскільки позовні вимоги задоволені у вищевказаній частині, то судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача на 89,1%, що становить 4185 грн. Таким чином, за правилами ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору : 4185 грн. - 448 грн. = 3737 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та судових витрат та ухвалити в цій частині постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за позикою - залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних від простроченої суми за період прострочення з 05 грудня 2014 року по 14 березня 2017 року на суму 59 198 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто вісім) грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3737 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.