Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 752/10991/19

провадження № 61-3021св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року у складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Кулікової С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО)

Шевченко І. Л., третя особа - ОСОБА_2 , про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та нею укладено договір іпотеки № 02-10/3519, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку належну їй на праві власності шестикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 210,80 кв. м, у рахунок забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 16 жовтня 2007 року № 10-29/4425.

У травні 2014 року АТ «Укрсоцбанк» зверталося до суду з позовом до

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року у справі

№ 756/7362/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від

05 вересня 2018 року, в задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

На її переконання, вищезазначені обставини свідчать про припинення первісного зобов`язання.

Не зважаючи на це, 22 лютого 2012 року приватний нотаріус КМНО

Осипенко Д. О. вчинив виконавчий напис № 2259, на підставі якого запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - належну їй квартиру.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Корольова В. В. від 09 липня 2018 року відкрито виконавче провадження

№ 56733060 з примусового виконання вказаного виконавчого напису.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у справі № 752/16829/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, задоволено її позов про визнання виконавчого напису нотаріуса від 22 лютого 2012 року № 2259 таким, що не підлягає виконанню, що стало підставою для закриття виконавчого провадження.

Вважала припиненою державну реєстрацію іпотеки у зв`язку з набранням законної сили рішенням про відмову АТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог.

Зазначала, що 06 серпня 2019 року на її адресу надійшла письмова вимога відповідача від 01 серпня 2019 року № В1-010819 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з квартири АДРЕСА_1 , з посиланням на те, що 18 липня 2019 року за банком зареєстровано право власності на вказану квартиру внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору

від 16 жовтня 2017 року № 02-10/3519.

Посилалася на незаконність такого рішення приватного нотаріуса КМНО Шевченко І. Л., оскільки зобов`язання за іпотечним договором є припиненими.

Після набрання чинності судовим рішенням про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, на її адресу не надходило жодної вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв`язку з наведеним просила:

- припинити державну реєстрацію заборони на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, зареєстровану 16 жовтня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Кравченко І. В., реєстраційний номер обтяження 5849001;

- припинити державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_1 , підставі іпотечного договору, зареєстрованого в реєстрі за № 4065 від 16 жовтня 2007 року реєстраційний номер обтяження 5969047, зареєстровану 05 листопада 2007 року приватним нотаріусом КМНО Кравченко І. В.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса КМНО Шевченко І. Л., індексний номер 47849359 від 18 липня 2019 року, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що:

- зобов`язання, що виникли на підставі договору № 10-29/4425 про надання відновлювальної кредитної лінії від 16 жовтня 2007 року станом на час судового розгляду не виконані, заборгованість не погашена, її розмір станом на 19 лютого 2019 року становить 1 865 675,69 доларів США, з яких: 775 467,76 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 1 090 207,93 доларів США - заборгованість за відсотками, а тому відсутні підстави для припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна;

- сплив позовної давності не є автоматичним припиненням зобов`язання, оскільки такої підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають;

- банк дотримався вимог щодо повідомлення іпотекодавця та боржника про порушення зобов`язання - 21 лютого 2019 року він направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, яку позичальник отримала 28 лютого 2019 року, іпотекодавець - 05 березня

2019 року, банком проведена належна оцінка вартості майна;

- оскільки іпотекодавець згідно з договором іпотеки погодилася на передачу майна у власність банку, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснене у позасудовому порядку; додаткова згода на передачу майна у власність банку не потрібна;

- можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_3 , залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ухвалення рішення про відмову у стягненні кредитної заборгованості у зв`язку пропуском позовної давності та рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не є підставою для припинення іпотеки її державної реєстрації та припинення заборони на нерухоме майно. Заборгованість за кредитним договором не погашена, тому іпотека не може бути визнана припиненою. Звертаючи стягнення на майно в позасудовий спосіб, банк дотримався всіх вимог щодо повідомлення іпотекодавця та боржника про порушення зобов`язання, проведення оцінки вартості майна.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У лютому 2020 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову, вийти за межі позовних вимог та припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на спірну квартиру.

У касаційній скарзі та уточненні до неї представник ОСОБА_1 зазначає, що:

- як на підставу своїх позовних вимог у суді першої та апеляційної інстанцій вона посилалася на пропуск строків давності для захисту свого права банком. Вказана обставина (пропуск позовної давності) була встановлена рішенням суду апеляційної інстанції та підтверджена судом касаційної інстанції Верховним Судом в іншій справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. У даному випадку має місце ситуація, за якої банк пропустив позовну давність на стягнення заборгованості в судовому порядку, але при цьому він стягнув її в позасудовому порядку - зареєстрував за собою в реєстрі речових прав предмет іпотеки, що суперечить принципу правової визначеності, оскільки якщо особа не може стягувати заборгованість в судовому порядку, то відповідно вона не може її стягувати взагалі, зокрема в позасудовому порядку, як це було зроблено банком. У законодавстві України відсутні на даний час положення щодо застосування строків давності позасудового стягнення заборгованості за іпотечними кредитами, хоча строки давності захисту права в суді законодавством передбачені і в даній ситуації вони спливли, що встановлено рішеннями судів;

- іпотечний договір не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке відповідає вимогам статей 35-37 Закону України «Про іпотеку», а тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку;

- оцінка предмета іпотеки проводилася за порівняльним підходом, тобто без огляду об`єкту оцінки, що є порушенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»;

- у договорі іпотеки не вказано, що застереження, яке міститься в іпотечному договорі, чи сам договір іпотеки є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки, чи що кредитор має право саме на підставі договору іпотеки звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння;

- вимога, яку банк направляв їй та третій особі, не містить вимоги про усунення порушень і виду звернення стягнення, про які банк попереджає їх;

- суди не врахували, що передача предмета іпотеки відбулася без згоди власника, не зважаючи на заборону встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рух справи в суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 07 квітня 2020 року вказано, що заявник посилається на те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 922/3699/17, від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17,

від 05 березня 2020 року у справі № 918/319/19, від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц,

від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, та на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах щодо стягнення заборгованості у позасудовому порядку після спливу позовної давності.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 16 жовтня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір № 10-29/4425 про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 850 000,00 доларів США зі сплатою 13,00 %, строком до 15 жовтня 2022 року.

Повернення кредиту забезпечено договором іпотеки від 16 жовтня 2007 року № 02-10/3519, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 210,80 кв. м.

Згідно з пунктом 6.3 договору іпотеки цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року у справі № 756/7362/14-ц задоволено частково позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

29 063 182,32 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 16 жовтня 2007 року № 02-10/3250, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , як позичальником, та ОСОБА_4 , як поручителем.

Рішенням Апеляційного міста Києва від 07 квітня 2016 року у справі

№ 756/7362/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду

від 05 вересня 2018 року, рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 22 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 29 063 182,32 грн, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

17 квітня 2018 року приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д. О. вчинено виконавчий напис № 2259, за яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - належну позивачці квартиру.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Корольова В. В. від 09 липня 2018 року відкрито виконавче провадження

№ 56733060 з примусового виконання вказаного виконавчого напису.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у справі № 752/16829/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова В. В. від 17 квітня

2018 року № 2259.

Постановою приватного виконавця виконавчого округа міста Києва

Корольова В. В. від 26 квітня 2019 року закінчено виконавче провадження

№ 56733060 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 17 квітня

2018 року № 2259.

21 вересня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу за вих. № 02.1-02/96-891 про усунення порушення основного зобов`язання.

28 лютого 2019 року ОСОБА_2 особисто отримала вказану вимогу.

05 березня 2019 року ОСОБА_1 також отримала вказану вимогу.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 серпня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Шевченко І. Л.

18 липня 2019 року внесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47849359, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» стало власником квартири АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтями 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 755/19205/17 (провадження № 61-7052св19) зазначено, що «позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не позбавляє права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону, відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку». Отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону.».

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 501/2072/16-ц (провадження № 61-14198св19) вказано, що «якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. Отже, доводи касаційної скарги щодо незастосування судами позовної давності на увагу не заслуговують. Правові наслідки спливу позовної давності застосовуються у випадку наявності порушеного права та наявності вимоги про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки такої вимоги кредитор не пред`явив, а здійснив захист своїх прав на підставі іпотечного застереження, то позовна давність у такому випадку не застосовується.».

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 727/7775/18 (провадження № 61-7478св19) зазначено, що «установивши, що строк для звернення до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в контексті застосування положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про те, що АТ «Укрсоцбанк» звернулося поза межами позовної давності, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тоді як АТ «Укрсоцбанк» реалізувало своє право на задоволення кредиторських вимог у позасудовому порядку.».

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що рішення судів про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності не є підставою для припинення іпотеки, а тому вказана обставина не може бути підставою для задоволення вимог про припинення державної реєстрації заборони на предмет іпотеки.

Крім того, установивши, що зобов`язання, які виникли на підставі договору

№ 10-29/4425 про надання відновлювальної кредитної лінії від 16 жовтня

2007 року станом на час судового розгляду не виконані, заборгованість не погашена, при зверненні до нотаріуса з заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки банк дотримався всіх вимог, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, зокрема, надіслав іпотекодавцю вимогу про усунення порушення в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», яка отримана позивачкою

05 березня 2019 року, у якій вказано, що у разі непогашення кредитної заборгованості у розмірі 1 865 675,69 доларів США банк зверне стягнення на предмет іпотеки, надав приватному нотаріусу всі необхідні документи, суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, зробили обґрунтований висновок про відмову у скасуванні рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у договорі іпотеки не вказано, що застереження, яке міститься в іпотечному договорі, чи сам договір іпотеки є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки, чи що кредитор має право саме на підставі договору іпотеки звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно, оскільки такі посилання спростовуються змістом статті 4 договору іпотеки від 16 жовтня 2007 року № 02-10/3519, у якій, зокрема, зазначено іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що банк при зверненні до державного реєстратора з заявою про реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки, серед іншого, надав звіт про оцінку майна, в якому визначена ціна квартири у розмірі 9 115 539,91 грн (т. 2, а. с. 11-37) та який відповідає вимогам чинного законодавства, а тому довід касаційної скарги про неналежність оцінки предмета іпотеки зводиться до переоцінки доказів, що в силу частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Щодо аргументу касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій факту передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя усупереч забороні, встановленій Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то колегія вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки площа спірної квартири становить 210,80 кв. м, в той час як пунктом 1 вказаного Закону передбачено, що мораторій поширюється на квартири загальна площа, яких не перевищує 140 кв. м.

Таким чином, оскаржені судові рішення у частині позовних вимог

ОСОБА_1 до АТ «Альфа-банк» про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а тому в указаній частині підлягають залишенню без змін.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 зроблено висновок, що «[…] позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що даний спір виник між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» щодо права власності на предмет іпотеки, а тому приватний нотаріус КМНО Шевченко І. Л. є неналежним відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Шевченко І. Л. необхідно відмовити саме із зазначеної підстави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17, колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Шевченко І. Л. про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягають зміні в мотивувальній частині з викладенням їх у редакції цієї постанови; оскаржені судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонтіївни, третя

особа - ОСОБА_2 , про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майнозмінити в мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов