Справа № 344/8962/20
Провадження № 22-ц/4808/797/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Домбровською Г.В. 18 лютого 2021 року, повний текст якого складено 24 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.09.2019 між сторонами укладено письмовий договір позики грошових коштів за яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 303 600 грн, що на момент укладення договору є еквівалентом 12 000 доларів США строком до 05 березня 2020 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. З метою забезпечення виконання умов даного договору позики було укладено два договори застави від 05.09.2019, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. Позивач вказав, що відповідачем зобов`язання не виконано, ОСОБА_1 уникає зустрічі з позивачем, на телефонні дзвінки не відповідає. Враховуючи зазначене, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по основній сумі позики в розмірі 12 000 доларів США, що еквівалентно станом на 10.07.2020 - 323 160 грн, 3373,26 грн 3% від простроченої суми позики за період з 06.03.2020 по 10.07.2020, 150 000 грн пені, а всього 476533, 26 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по основній сумі позики в розмірі суми еквівалентну 12 000 дол. США 00 центів, яка за офіційним курсом НБУ станом на 18.02.2021 року становить 334 845 грн. 60 коп., 3373 грн 26 коп., що являється 3% від простроченої суми позики за період з 06.03.2020 по 10.07.2020, пеня в розмірі 150 000 грн, а всього 488 218 грн 86 коп. та 4765,33 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення необгрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, укладений між сторонами договір позики не відповідає вимогам закону, оскільки укладений в іноземній валюті та повинен бути визнаний недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідач вказав, що розмір стягуваної пені складає 50% від суми боргу, що не відповідає вимогам ч.3 ст. 509 ЦК України. Крім того зазначив, що у період дії карантину позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. ОСОБА_1 вказав, що він не був повідомлений про час та місце судового розгляду 18.02.2021, а його представник перебував на самоізоляції у зв`язку з коронавірусною хворобою.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову про стягнення заборгованості відмовити повністю.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, оскаржене рішення вважає законним і обгрунтованим. Позивач вказав, що розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням відповідача, разом з тим, ні відповідач, ані його представник відзиву на позовну заяву не подавали. Крім того, судові повістки відправлялися позивачу за адресою місця проживання та за адресою реєстрації, а тому він був належно повідомлений про час і місце судового розгляду. ОСОБА_3 зазначив, що чинне законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті. Позивач вказав, що спірний договір було укладено 05.09.2019, тобто за пів року до введення карантину. На момент пред`явлення позову прострочення виконання Договору становить 127 днів, а 1% від суми прострочення становить 3231,60 грн. Таким чином, розмір пені становить 127*3231,60 грн=410 413,20 грн. ОСОБА_3 зазначив, що він самостійно зменшив розмір пені до 150 000 грн. Також вказав, що пеня нарахована в період з 05.03.2020 по 10.07.2020 до набрання чинності ЗУ Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитними (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 від 16.06.2020, який набрав чинності з 04.07.2020. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В засідання апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Борсук Д.Я. вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів підтримав. Зазначив, що його довіритель погоджується добровільно сплатити тільки основну суму заборгованості за договором позички коштів, тобто суму, еквівалентну взятих в борг 12 тисяч доларів США. Вважає, що пеня не повинна нараховуватись і стягуватись взагалі, оскільки було прийнято Закон щодо недопущення нарахування штрафних санкцій у період дії карантину, встановленого з метою запобігання коронавірусної хвороби. Представник відповідача пояснив також, що ОСОБА_1 взяв кошти в борг у позивача на придбання автомашини, яка мала використовуватись для ведення підприємницької діяльності. Представник зазначив, що йому невідома причина неповернення ОСОБА_1 боргу та дійсний його матеріальний стан. Крім того, представник відповідача не заперечив, що про розгляд справи 18 лютого 2021 року йому було відомо, зокрема, з відомостей, розміщених судом у мережі інтернет. Однак, тоді про неможливість явки в судове засідання не повідомив, оскільки перебував на самоізоляції. Оскаржене рішення вважає ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому просить його скасувати.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Тарновський Г.М. доводи апеляційної скарги заперечив, з огляду на законність рішення суду першої інстанції. Зазначив, що пеня у сумі 150 тисяч грн було нарахована за період невиконання договору позички грошей до вступу в дію Закону, яким заборонено стягнення штрафних санкцій на період карантинних обмежень. Наголосив, що позивач заявив вимогу про стягнення орієнтовно третини розміру пені, яку мав би сплатити відповідач. Тому вважає, що правових підстав для зменшення розміру пені, стягнутої місцевим судом, немає. Вказав, що розгляд даної справи судом відкладався шість раз, в тому числі за клопотанням представника відповідача. Рішення суду першої інстанції вважає законним, тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики, а тому є підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, пені та 3% річних. Місцевим судом до даних правовідносин було застосовано правила статей 1046, 1049 ЦК України щодо договору позики та положення статей 546, 549 ЦК України стосовно загальних умов забезпечення виконання зобов`язання. При цьому, суд першої інстанції провів розгляд справи у заочному порядку, оскільки належним чином повідомлені відповідачі в судові засідання не з`являлись.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із вимогами частини 2 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 05.09.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено письмовий договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 строком до 5 березня 2020 року грошові кошти в розмірі 303 600 грн, що на момент укладення договру є еквівалентом 12 000 доларів США за встановленим курсом НБУ 1долар США =25,30 грн. За домовленістю сторін позика є безпроцентною (а.с. 4).

Пунктом 12 даного договору визначено, що своїм підписом під зазначеним договором позичальник свідчить, що сума позики ним одержана в момент підписання даного договору.

Пунктом 2 договору передбачено, що всі платежі, що здійснюються Позичальником для виконання боргових зобов`язань, вважаються належним чином виконаними в момент вручення грошових коштів Позикодавцеві чи його уповноваженому представнику відповідно до цього Договору. Платіжні зобов`язання Позичальника за цим договором повинні виконуватись таким чином, щоб відповідно платежі повністю та належним чином здійснювалися в строки, визначені цим договором.

Відповідно до пункту 3 даного договору Позичальник вправі повертати позику як рівними так і нерівними частками. Позичальник може повернути позичену грошову суму і раніше строку, зазначеного в п. 2 цього Договору, а Позикодавець зобов`язується прийняти борг частками, а також раніше строку, передбаченого цим договором.

З метою забезпечення виконання умов даного договору позики було укладено два договори застави від 05.09.2019, посвідчені приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. та зареєстрованими в реєстрі за номерами №2212 та 2213 (а.с. 5-10).

Також встановлено, що відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 12 000 доларів США, що еквівалентна 323 160(триста двадцять три тисячі сто шістдесят) грн.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи те, що відповідач грошові кошти позивачу в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявність у ОСОБА_3 примірника договору, то грошові кошти в сумі, що еквівалентна 12 000 доларів США на день ухвалення судом першої інстанції рішення, підлягають стягненню з відповідача.

Що ж стосується доводів апелянта про недійсність вказаного договору, оскільки він укладений в іноземній валюті, то апеляційний суд зауважує таке.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Таким чином, згаданий вище договір позики укладений з дотримання вимог чинного законодавства.

Згідно пункту 8 договору за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що під час нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Установивши наявність прострочення виконання зобов`язань за договором позики, місцевий суд зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пені за прострочення виконання зобов`язань.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції повинен був застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.27 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Заборгованість по основній сумі позики становить 334 845 грн 60 коп., а розмір пені - 150 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до суду не було подано жодної заяви про зменшення судом розміру пені. Крім того, ОСОБА_1 взяте на себе зобов`язання не виконано повністю, а нарахована пеня не є значно більшою ніж розмір заборгованості, тому відсутні підстави для її зменшення.

Колегія суддів зауважує, що пеня нарахована в період з 05.03.2020 по 10.07.2020 до набрання чинності ЗУ Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитними (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 від 16.06.2020, який набрав чинності з 04.07.2020.

Що стосується доводів апелянта про порушення місцевим судом норм процесуального права щодо неналежного повідомлення про час та місце судового розгляду, то такі колегія суддів до уваги не приймає.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово на зазначену в позовній заяві адресу відповідача направлялись повістки про виклик до суду. 26.01.2021 за клопотанням представника відповідача та у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 18.02.2021 (а.с. 67).

Відповідачу було 28.01.2021 надіслано судове повідомлення про перенесення судового засідання в даній справі на 18.02.2021 року (а.с.70). Про розгляд справи, відкладеної на 18.02.2021, представника відповідача повідомлено 27.01.2021 телефонограмою (а.с. 69). Такий спосіб повідомлення не суперечить закону, адже він передбачений ч.9 статті 128 ЦПК України і представник ОСОБА_1 , зазначаючи у відповідній заяві, яка міститься в справі, номер свого мобільного телефону, погоджувався на такий спосіб повідомлення його судом.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду визнав, що йому було відомо про розгляд справи, призначеної на 18.02.2021, зокрема, також із відомостей, розміщених судом в мережі інтернет. Однак, у вказане засідання він не з`явився у зв`язку із перебуванням на самоізоляції. При цьому клопотання про відкладення розгляду справи та доказів на підтвердження обґрунтованості такого відкладення до суду не направляв. Наведені обставини можуть свідчити про невиконання відповідачем та його представником вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом норм процесуального закону, зокрема, про неналежне повідомлення відповідача та представника про дату, час і місце розгляду справи апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Однак, навіть якщо погодитись з твердженням апелянта про неотримання ним судового повідомлення на 18.02.2021, це на думку колегії суддів, не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань. Адже, в даному випадку є підстави стверджувати, що ні відповідач, ні його представник не виконали передбаченого ст.131 ЦПК України обов`язку щодо повідомлення суду про зміну свого місця перебування чи знаходження і про причини неявки в судове засідання.

Слід зауважити, що твердження апелянта про неповідомлення його про розгляд справи 18.02.2021 року не може бути прийняте й тому, що його представник був повідомлений судом завчасно про розгляд справи у цей день. Цього факту представник у засіданні апеляційного суду не заперечував. Отже, за змістом ч.5 статті 130 ЦПК України в такому випадку вважається, що ОСОБА_1 також повідомлений про розгляд справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2021 року - без змін

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.