Ухвала

29 червня 2021 року

місто Київ

справа № 712/4057/16-ц

провадження № 61-7420св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 серпня 2015 року за № 5222, як такий, що укладений внаслідок обману; вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису від 18 серпня 2015 року № 10838468 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на зазначену квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, врахувавши правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, відповідно до якого законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, зробив висновок, що в судовому засіданні не підтверджено доводи позивача про те, що спільними діями продавця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушено його право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції визнав право позивача на стягнення з відповідача ОСОБА_2 компенсації вартості майна, що було відчужене нею без згоди бувшого чоловіка.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Судом апеляційної інстанції справа переглядалася неодноразово.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На забезпечення виконання рішення накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснено розподіл судових витрат.

Переглядаючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції врахував те, що Велика Палата Верховного Суду 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правових висновків Верховного Суду України, викладених у наведених справах, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вони суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції відхилив посилання відповідачів на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, відповідно до якого договір можна визнати недійсним лише у разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що квартира, яка є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, набута під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, тому враховуючи, що відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, на зазначене майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя (на момент придбання квартири) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оскільки оспорюваний правочин, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вчинено без згоди іншого співвласника, така згода відповідно до статті 203 ЦК України мала бути надана у письмовій формі, позов в частині визнання недійсним зазначеного правочину підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 23 квітня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року як таку, що ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; просить залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Підставами касаційного оскарження наведеного рішення заявником визначено:

- оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права;

- оскаржуване рішення не відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі

№ 6-17цс17. Відповідно до цих висновків під час розгляду таких справ судам необхідно встановити, чи знав покупець або за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач та відповідач ОСОБА_2 не були подружжям, оскільки їх шлюб розірвано у 2010 році, тому до зазначених правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 65 Сімейного кодексу України.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що спір про поділ спільного майна подружжя виник у 2012 року, тому, звертаючись із зазначеним позовом у 2016 році, ОСОБА_1 пропущено позовну давність, про застосування якої наголошує заявник.

Суд апеляційної інстанції, наводячи доводи щодо визначення спірної квартири спільним сумісним майном подружжя, не застосував положення статті 57 Сімейного кодексу України, не дослідив питання, чи є зазначене нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя чи є особистим майном позивача.

Суд апеляційної інстанції, констатуючи презумпцію спільного сумісного майна подружжя, тобто за умови належності кожному із подружжя по 1/2 частки цього майна, безпідставно визнав оскаржуваний правочин недійсним в цілому.

ІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову залишити без змін.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів зробила висновок про необхідність зупинення касаційного провадження у справі з огляду на таке.

На розгляді Великої Палати Верховного Суду перебуває справа № 125/2157/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 415 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2021 року справа № 125/2157/19 (провадження № 61-18399св20) передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року.

Направляючи справу № 125/2157/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції зазначив, що предметом спору є транспортні засоби (автомобілі), які придбано у період шлюбу сторін та відчужені відповідачем на користь третьої особи.

До правових питань, що постали перед колегією суддів, відносяться, зокрема, таке, чи потрібно враховувати добросовісність при визнанні недійсним договору купівлі продажу спільного майна подружжя, вчиненого без згоди подружжя.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що є підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження

№ 14-325цс18) та зазначити, що пункт 6 статті 3 ЦК України має застосовуватися при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

У такому висновку колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила із такого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

У постанові Велика Палата Верховного Суду зазначено: «Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. […] відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. […] Оскільки договір іпотеки від 05 вересня 2016 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3, яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним».

Тобто, аналіз наведеного висновку свідчить про те, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися.

Верховним Судом України при ухвалені постанов від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 552/4405/14-ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

Однак, Верховним Судом України при ухваленні постанови від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

Від зазначеного висновку Верховним Судом не відступлено.

За наведених обставин колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду констатувала, що неодноразова зміна підходу і неможливість, по суті, встановити, які висновки Верховного Суду України, щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників, дозволяє серйозно сумніватися в передбачуваності пункту 6 статті 3 ЦК України. Відсутність доступного і розумно передбачуваного судового тлумачення призводить до неврахування інтересів добросовісного контрагента.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір, вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства.

Зазначене є підставою для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та зазначити, що пункт 6 статті 3 ЦК України (загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність) має застосовуватися при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

Даючи оцінку обставинам справи, що переглядається, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнає за обґрунтоване зупинити касаційне провадження у цій справі.

У такому висновку Верховний Суд врахував те, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), зокрема щодо добросовісності дій того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третьої особи - контрагента за таким договором, від висновку якого пропонує відступити Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, до закінчення перегляду справи.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 10 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у цивільній справі № 712/4057/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 125/2157/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко