Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9171/19
Провадження № 2/711/305/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.,

при секретарі Слабко Ю.М.

за участі:

позивачки по основному позову - відповідачки по зустрічному позову ОСОБА_1 ,

її представника - адвоката Постригань Т.Л.,

відповідача по основному позову - позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 ,

його представника адвоката - Дмитрика С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування вказаною квартирою.

В обґрунтування позову вказує, що вона - ОСОБА_4 є одноосібним власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 3042 від 31.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.

Відповідно до довідки № 1074 про склад сім`ї, виданої 09.08.2014 року КП Служба утримання будинків «Митниця», в даній квартирі зареєстровані: відповідач - ОСОБА_2 (колишній чоловік позивачки) та їх з відповідачем спільна дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, незважаючи на реєстрацію за вказаною адресою, відповідач фактично там не проживає з 18.03.2017 року по теперішній час. Адреса фактичного проживання відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 та Ѕ вказаного будинку належить йому на праві власності.

Відповідно до рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05.11.2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 (відповідача в даній справі) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 задоволені та визнано ОСОБА_4 і їх з (відповідачем) ОСОБА_2 спільного сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Також вказує, що на підтвердження факту не проживання відповідача в належній їй квартирі складено акт про непроживання особи за місцем реєстрації, за участі сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений головою ОСББ «Героїв Дніпра 63.

Фактична адреса проживання відповідача: с. Степанки Черкаського району вказана в рішенні Черкаського районного суду Черкаської області від 26.07.2019 року у справі № 707/1437/19 про розірвання між ними (сторонами) шлюбу.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 вже тривалий час не проживає у квартирі АДРЕСА_1 та не являється членом її (позивачки) сім`ї, але через факт його реєстрації у вказаній квартирі, в неї виникають проблеми зі сплатою надмірного розміру комунальних послуг, а також цей факт сприяє та провокує відповідача на безпідставне несанкціоноване його проникнення у будь-який час до спірної квартири із завчасно підготовленими поясненнями для органів поліції. Численні спроби відповідача та фактичні проникнення до квартири призводять до моральних страждань та розладу її здоров`я, а також здоров`я дітей.

А тому, просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування вказаною квартирою. Також просить стягнути з відповідача на її користь судовий збір, сплачений нею за подачу даного позову до суду.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи.

17.02.2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, в якому він просив відмовити позивачці ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог вказуючи, що спірну квартиру АДРЕСА_1 він придбав 18.07.2005 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_8 , за кошти надані у кредит Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву. Дана квартира належала їм на праві спільної власності в рівних частках, тобто по Ѕ частині. З позивачкою ОСОБА_4 він став проживати однією сім`єю з липня 2010 року, а 23.07.2013 року між ними був зареєстрований шлюб. З липня 2010 року вони проживали в АДРЕСА_3 , а у 2013 року переїхали в квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка - ОСОБА_5 .

31.07.2014 року вони викупили у ОСОБА_8 її половину квартири АДРЕСА_1 , а свою частину він переписав на дружину. Оформили вказаний договір таким чином, що нібито ОСОБА_4 викупила квартиру за особисті кошти в нього та у ОСОБА_8 . Крім того, на прохання позивачки, він переоформив на неї ще й автомобіль та металевий гаражний бокс. Вказані дії позивачка пояснювала тим, що це необхідно для того, щоб в подальшому ніхто не міг претендувати на їх майно.

20.03.2017 року він (відповідач) через скрутне фінансове становище їх сім`ї змушений був виїхати на заробітки до Польщі, а коли, у вересні 2017 року повернувся, то потрапити до квартири уже не зміг, так як позивачка змінила замки на вхідних дверях і заборонила йому туди заходити та проживати. З приводу таких неправомірних дій позивачки, він змушений був звертатись до правоохоронних органів. Також вказує, що з вересня 2017 року, через неправомірні дії позивачки, він змушений винаймати кімнату в м. Черкаси, а твердження позивачки про те, що він (відповідач) проживає у власному будинку в с. Степанки не відповідають дійсності, оскільки Ѕ частини цього будинку, яку він успадкував від своєї матері, непридатна до проживання. Даний будинок потребує капітального ремонту, оскільки там відсутнє опалення та водопровід. А тому, просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 .

Крім того, 17.02.2020 року відповідачем ОСОБА_2 до суду подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 мотивує аналогічними підставами, наведеними в запереченні на первісний позов ОСОБА_4 , та просить суд вселити його до квартири АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_4 усунути йому - ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від вказаної квартири.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.02.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом вселення прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування квартирою. По справі призначено підготовче судове засідання.

13.07.2020 року позивачкою по основному позову ОСОБА_4 , в особі її представника Постригань Т.Л. , до суду подано уточнення до позовної заяви, в якому позивачка просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки він не є членом її сім`ї, як власника квартири, а тому міг би мати право проживати чи бути зареєстрованим в даному житлі на законних підставах лише за згодою власника та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення. Також просить стягнути із ОСОБА_2 на її користь судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

13.07.2020 року позивачкою за основним позовом (відповідачкою за зустрічним позовом) ОСОБА_4 , в особі її представника - адвоката Постригань Т.Л., до суду подано відзив на зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування відзиву вказує, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31.07.2014 року одним із продавців квартири є ОСОБА_2 . Згідно з п. 7 Договору визначена вартість квартири та п. 8 вказаного договору визначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за цим Договором. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку жодна із сторін не має.

Таким чином, ОСОБА_2 продав квартиру та отримав за неї грошові кошти від неї - ОСОБА_4 , а отже, втратив право власності та користування даним жилим приміщенням.

Також просить врахувати, що вона та ОСОБА_2 розлучені, що підтверджується рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.07.2019 року по справі № 707/1437/19 про розірвання шлюбу. Вказане судове рішення 27.08.2019 року набрало законної сили.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не є членом її сім`ї - власника квартири, в розумінні ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, він міг би мати право проживати чи бути зареєстрованим в даній квартирі на законних підставах лише за згодою власника квартири та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення. Однак такий Договір найму квартири між ними не укладався.

А тому, просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом вселення.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.08.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні позивачка за основним позовом - відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представник - адвокат Постригань Т.Л. позовні вимоги ОСОБА_3 підтримали та просили визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом вселення просили суд відмовити, в зв`язку з його безпідставністю.

В судовому засіданні відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник - адвокат Дмитрик С.В. зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом вселення просили задовольнити. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 просили відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 , її представника - адвоката Постригань Т.Л., відповідача за основним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , його представника - адвоката Дмитрика С.В., пояснення свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки за основним позовом ОСОБА_3 . Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.07.2013 року по 26.07.2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із Договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3042, ОСОБА_4 купила та прийняла у власність від продавців ОСОБА_2 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 та сплатила за нею обумовлену грошову суму (а.с. 5 том 1).

Відповідно до п. 14 вказаного Договору купівлі-продажу квартири, чоловік покупця - ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надав свою згоду на набуття нею вказаної квартири в особисту приватну власність у заяві, справжність підпису на якій, засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. 31.07.2014 року за реєстровим № 3042. Даний договір є чинним і ніким не оспорювався.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2014 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 (а.с. 7 том 1). Таким чином ОСОБА_3 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 1074 про склад сім`ї, виданої 09.08.2014 року КП Служба утримання будинків «Митниця» гр. ОСОБА_4 , в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: її чоловік - ОСОБА_2 (відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом) та дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8). Факт реєстрації відповідача за основним позовом - позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 у вказаній квартирі також підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 27.11.2019 року, яка надійшла до суду 03.12.2019 року (а.с. 25 том 1).

Як вбачається з акту про проживання особи за місцем реєстрації від 17.02.2020 року, складеного сусідами - громадянами: ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , посвідченого головою правління ОСББ «Героїв Дніпра 63» Кобилінською О.С., громадянин ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає з 18.03.2017 року по теперішній час (а.с. 195 том 1).

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач по основному позову - позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі до даного часу. При цьому, останній посилається на те, що позивачка по основному позову - відповідачка по зустрічному позову ОСОБА_3 чинить йому в цьому перешкоди, оскільки змінила замки на вхідних дверях квартири і заборонила йому туди заходити та проживати. В зв`язку з цими обставинами ОСОБА_2 неодноразово звертався з відповідними заявами до правоохоронних органів, про стверджується відповідними заявами та висновками про результати таких звернень, наявними в матеріалах справи.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.07.2019 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 14-15 том 1).

20.11.2019 року позивачка за основним позовом - відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 змінила своє прізвище « ОСОБА_14 » на прізвище « ОСОБА_15 », уклавши новий шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 2192, та видане свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 22.11.2019 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

В частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Права позивачки, як власниці квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Таким чином, у даній справі питання про визнання припиненим права користування житлом ОСОБА_2 у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд врахував вимоги позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання припиненим права користування спірною квартирою та зустрічні вимоги ОСОБА_2 про вселення в спірну квартиру на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та вважає, що припинення права користування відповідача за основним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, відповідач по основу позову - позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 має у власності Ѕ частину будинку в с. Степанки Черкаського району Черкаської області, неможливість власниці квартири проживати у вказаній квартирі, оскільки ОСОБА_2 періодично з`являється до квартири та викликає поліцію, що негативно впливає на емоційний стан позивачки по основному позову - відповідачки по зустрічному позову ОСОБА_3 та їх (сторін) неповнолітньої доньки ОСОБА_5 . При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 , як власник майна, має право на проживання у спірній квартирі та має забезпечувати належні житлові умови не тільки для себе, а й для малолітньої доньки - ОСОБА_5 . Також суд враховує, що позивачка по основному позову - відповідачка по зустрічному позову ОСОБА_3 несе ще і надмірний тягар по утриманню вказаної квартири, зумовлений реєстрацією відповідача ОСОБА_2 у даній квартирі.

Доводи відповідача по основному позову - позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 про неможливість проживання в належній йому на праві власності Ѕ частині будинку в с. Степанки Черкаського району Черкаської області, суд оцінює критично, оскільки він, як власник майна, міг облаштувати належне йому на праві приватної власності житло та проживати в ньому, не створюючи при цьому перешкоди в користуванні своїм житлом позивачці по основному позову - відповідачці по зустрічному позову ОСОБА_3 , однак цього уникає.

Таким чином суд вважає, що інтереси позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, оскільки відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 бажає вселитись у спірну квартиру та користуватися чужим майном, що по своїй суті є сервітутом, але на теперішній час у спірній квартирі не проживає, спільним побутом із позивачкою за основним позовом - відповідачкою за зустрічним договором ОСОБА_3 не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

А тому, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 , спільно з нею не проживає та не веде спільного господарства, договір найму на проживання у спірній квартирі між сторонами не укладався, а також враховуючи, що інтереси позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, підстави для збереження за ним жилого приміщення відсутні, а тому суд приходить до висновку про задоволення основного позову ОСОБА_3 та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в квартиру АДРЕСА_1 , то вони не підлягають до задоволенню, оскільки суд дійшов до висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування вищевказаною квартирою.

Крім того, щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступного.

Частиною першою ст. 133 ЦПК визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачкою ОСОБА_3 при зверненні до суду з основним позовом до ОСОБА_2 був сплачений судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., що стверджується квитанцією про сплату № 99355 від 13.11.2019 року (а.с. 1).

Оскільки основний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволено в повному обсязі, судовий збір, який підлягає до стягнення з відповідача по основному позову на користь позивачки по основному позову складає 768 грн. 40 коп.

Разом з тим, суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2-ої групи, що стверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , тому він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин та відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що судовий збір сплачений ОСОБА_3 згідно квитанції № 99355 від 13.11.2019 року в розмірі 768 грн. 40 коп. слід компенсувати останній за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного вище та Керуючись Конституцією України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 319, 379, 383, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 64, 116, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 263-266, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення - відмовити.

Сплачений ОСОБА_3 згідно квитанції №99355 від 13.11.2019 року судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. компенсувати останній за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Повний текст судового рішення складений 08.02.2021 року.

Головуючий: В.М. Скляренко