БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/23/21
Справа № 356/339/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.02.2021 Березанський міський суд Київської області в складі:
головуючого судді Капшученко І. О.
за участю секретарі Баранько А.О., Харченко Ж. В.
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Березанська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Березанська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позовну заяву з урахуванням уточнень обґрунтовував тим, що на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею позивач є володільцем земельної ділянки площею 3,31 га з цільовим призначенням для організації селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Березанської міської ради Київської області. Протягом останніх 5-ти років позивач передавав вказану земельну ділянку у користування відповідачу по справі - ОСОБА_3 . Завчасно повідомивши відповідача про повернення вказаної земельної ділянки у своє володіння, позивач наприкінці березня 2020 року посіяв на ній яру пшеницю. Через декілька днів, виявивши це, відповідач переорав належне позивачу поле та в подальшому, без дозволу останнього, засіяв його кукурудзою. За таких обставин, оскільки відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою без законних на те підстав, позивач вважає свої права порушеними, та, посилаючись, зокрема, на положення ст.ст. 90, 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України, просить суд усунути перешкоди у здійснені права користування земельною ділянкою площею 3,31 га з цільовим призначенням для організації селянського (фермерського) господарства, розташованою на території Березанської міської ради Київської області, шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити спірну земельну ділянку.
Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 05.10.2020 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Березанська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти дії зі збирання врожаю, вирощеного на належній ОСОБА_1 земельній ділянці - відмовлено (а.с.45-47).
Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 09.10.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Березанська міська рада Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти дії зі збирання врожаю, вирощеного на належній ОСОБА_1 земельній ділянці - повернуто останньому (а.с.65-67).
Третя особа у своїх письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка площею 3,31 га, що знаходиться за адресами АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності Територіальної громади м. Березань в особі Березанської міської ради вказана спірна земельна ділянка перебуває в комунальній власності Територіальної громади м. Березань в особі Березанської міської ради, і рішення про надання дозволу на розробку документів із земелеустрою та передачі земельної ділянки у власність чи користування не приймались; державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрований у Книзі записів державних актів №283, не містить вказівки на номер і дату прийняття рішення Березанської міської ради народних депутатів та не є належним документом, що посвідчує право власності за землю у розумінні ст.22,23 ЗК УРСР в редакції 13.03.1992 (а.с.51-53).
Позивач та представник позивача в судовому засіданні пред`явлений позов підтримали в повному обсязі уточнених позовних вимог, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві, просили задовольнити.
Представник третьої особи у судовому засіданні у позові просив відмовити.
Відповідач не скористався своїм правом та відзив не подав. У судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином. Причини неявки не відомі, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.35,71,94,113,116,137).
Ухвалою Березанського міського суду занесеної до протоколу судового засідання від 27.01.2021, проведено заочний розгляд справи, позивач та його представник, представник третьої особи проти цього не заперечували.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи повно і всебічно дослідивши матеріали справи, судом було встановлене наступне.
Згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів №283, ОСОБА_1 було надано у довічне успадковуванного володіння 3,31га землі в межах згідно з планом землеволодіння для організації селянського (фермерського) господарства на підставі рішення 11 сесії 21 скликання Березанської міської ради народних депутатів Баришвського району від 29.12.1992. (а.с.8-9).
Згідно інформації управління містобудування, архітектури та землекористування виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 30.09.2020 за вих. № 32/2020, вказана в державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 283, земельна ділянка площею 3,31 га знаходиться за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Березані в особі Березанської міської ради; рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою та передачу даної земельної ділянки у власність чи користування Березанською міською радою не приймались.(а.с.54).
Свідки допитані у судовому засіданні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вказали, що весною позивач засіяв разом з сином вручну свою земельну ділянку пшеницею, відповідач ОСОБА_3 переорав, та засіяв поверх кукурудзою.
Так, частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Так, за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відтак, системний аналіз наведених вище положень ч. 1 ст. 15, ст.ст. 391, 396 ЦК України в сукупності з ч.ч. 2-3 ст. 152 ЗК України свідчить про те, що вирішуючи питання про усунення перешкод землеволодільцю у здійсненні ним права користування належним йому майном, в тому числі, і шляхом зобов`язання звільнити земельну ділянку особою, що займає її без належних на те підстав, суд має встановити не тільки факт порушення, невизнання або оспорювання прав особи, яка звернулась до суду за захистом, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб, а й належності такій особі відповідного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, тобто встановити, чи є така особа належним позивачем у справі (наявність права на позов у матеріальному розумінні).
Суд повинен установити чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У зв`язку з переходом економіки держави до ринкових відносин в Україні згідно з постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 № 563-XII розпочато земельну реформу, спрямовану на перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. З 15 березня 1991 року всі землі Української РСР було оголошено об`єктом земельної реформи.
У відповідності до ст.6, ч.1ст.50 Земельного Кодексу УСРС у редакції 18.12.1990 було передбачено, що довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української УРСР для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва і обслуговування житлового будинку; садівництва; дачного і гаражного будівництва, тощо. Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», затверджено форми державних актів, зокрема на право довічного успадковуваного володіння землею (п.1). Однак, вказана Постанова втратила чинність 13.03.1992 на підставі Постанови Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землю» від 13.03.1992 № 2201-XII.
Право довічного успадковуваного володіння землею як форма речового права на землю було передбачене ст.ст. 6, 50 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 18.12.1990, та законодавчо визнавалось в період часу з 18.12.1990 по 13.03.1992, тобто до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13.03.1992 № 2196-XII, після чого як інститут права було припинене.
Положеннями частини 1, 3 статті 6, частин 1, 5-6 статті 7, частини 1 статті 22, частин 1, 3 статті 23 ЗК України (1990 року) в редакції від 13.03.1992, передбачалося набуття громадянами права власності та користування на земельні ділянки, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі їх передачі у власність або користування (постійне або тимчасове) місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, а момент виникнення відповідного права пов`язувався з встановленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержанням державного акта, який визнавався єдиним документом, що посвідчував право власності та право постійного користування землею. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформлюється договором (ч. 1 ст. 24 ЗК України (1990 року) в редакції від 13.03.1992).
За правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
При цьому, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем конкретних дій, якими б порушувались, не визнавались чи оспорювались законні права чи інтереси позивача, як і доказів на підтвердження набуття позивачем відповідних речових прав на спірну земельну ділянку, що можуть бути об`єктом судового захисту, як того вимагають приписи ст.ст. 15, 391 ЦК України, а також ст. 152 ЗК України, суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено, а ті, що надані на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наведених нижче підстав.
Так, з урахуванням ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами.
За таких обставин, долучені позивачем до матеріалів справи фотографії розцінюються судом критично, оскільки не містять жодних ідентифікуючих земельну ділянку, вказівки на межі, конкретне місце розташування, кадастровий номер тощо, а також дати їх виготовлення.
Додані до матеріалів справи викопіювання, а також кадастровий план виготовлені на ім`я ОСОБА_6 , не містять кадастрового номеру, не є правовстановлюючими документами та самі по собі не доводять та не спростовують обставини, що підлягають доказуванню в даній справі (а.с.76-79).
Суд не приймає до уваги долучений до матеріалів справи лист ОСОБА_6 , від 11.02.2020 №14-14-138, оскільки даний документ не має значення для справи, тому що не стосується спірної земельної ділянки.
Договори оренди землі від 05.04.2016 та 06.05.2018, надані позивачем, як докази судом розцінюються критично, оскільки укладені щодо земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_4 , що не відповідає місцезнаходженню спірної ділянки, відсутні відомості про проведення їх державної реєстрації відповідно до вимог ст. 182 ЦК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також містять закреслення та рукописні дописи у частинах тексту, що викликає обґрунтовані сумніви в достовірності даних документів.
Водночас, доказування, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.
29.12.1992 на день прийняття рішення ХІ сесією 21 скликання Березанською міською радою народних депутатів Баришівського району Київської області на підставі якого видано державний акт про надання ОСОБА_1 земельної ділянки розміром 3,31га., чинне на той час законодавство взагалі не передбачало передачу землі у довічне успадковуване володіння та видачу відповідних документів - державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею.
Відтак, наданий суду державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 283, як правовстановлюючий документ викликає обґрунтовані сумніви та не є належним доказом, що посвідчує речове право ОСОБА_1 на земельну ділянку в розумінні ст.ст. 22, 23 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 13.03.1992.
За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-5, 12-13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Повне рішення суду складено 11.02.2021.
Суддя І. О. Капшученко