Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/379/21

16 червня 2021 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Круль І.В.

за участю: секретаря с/з Дроздюк І.В.

позивача ОСОБА_1

предст. позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дзвиняцької сільської ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області про встановлення нікчемності заповіту,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , Дзвиняцької сільської ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області про встановлення нікчемності заповіту, посвідченого секретарем Міжгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області 15 жовтня 2012 року та зареєстрованого за № 408 від імені ОСОБА_4 , згідно якого вона заповіла усе належне їй майно синові ОСОБА_5 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Він прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України як спадкоємець першої черги за законом. Тільки в 2019 році дізнався про посвідчення 15 жовтня 2012 року секретарем Міжгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області Тичковською Н.М. від імені матері заповіту, яким вона заповіла усе належне їй майно синові ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадкоємцем після його смерті є дочка - відповідач ОСОБА_3 . Вважає, що заповіт, який складений на ім`я брата, є нікчемним, оскільки в ньому не зазначено місце, час складання, дата, місце народження заповідача, не зазначено прізвища, ім`я по батькові кожного із свідків, дати народження, місце проживання, реквізити паспорта, що є підставою для встановлення нікчемності заповіту, оскільки оспорюваний заповіт є таким, що порушує його права.

Ухвалою від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою від 17 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала суду відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити, посилаючись на їх безпідставність, оскільки оспорюванний заповіт складений відповідно норм Глави 85 Цивільного кодексу, а наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, не подано і не зазначено будь-яких доказів, які б давали підстави ставити під сумнів те, що волевиявлення спадкодавця при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі. У позовній заяві взагалі не зазначено жодного аргументу, який би стосувався цих обставин. Просить розгляд справи проводити без її участі.

Представник відповідача Дзвиняцької сільської ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області в суд не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька с. Міжгір`я Богородчанського району Івано-Франківської області, яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , прийняв спадщину після смерті матері в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України як спадкоємець першої черги за законом.

В 2019 році позивач дізнався про посвідчення 15 жовтня 2012 року секретарем Міжгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області Тичковською Н.М. від імені ОСОБА_4 заповіту, яким вона зробила заповітне розпорядження на все своє майно в користь сина ОСОБА_5 .

Спадкоємець ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є його дочка - відповідач ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що заповіт є нікчемним, оскільки в ньому не зазначено місце, час складання, дата, місце народження заповідача, не зазначено прізвища, ім`я по батькові кожного із свідків, дати народження, місце проживання, реквізити паспорта.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження, що волевиявлення ОСОБА_4 під час складання заповіту не було вільним і не відповідало її волі, здійснювалось під тиском, внаслідок якого вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними як в момент складення заповіту, так і в будь-який інший період.

Цивільний процесуальний кодекс України, а саме частина 1 статті 76, визначає докази, як дані, мотивуючись якими суд визначає відсутність або наявність фактів (обставин), здатних обґрунтувати вимоги або заперечення учасників процесу.

Норма статті 77 ЦПК України передбачає про те, що всі докази повинні бути належними. Тобто докази повинні містити інформацію про предмет, що розглядається.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

За життя заповідач може в будь-який час скасувати заповіт, змінити його або скласти новий заповіт. ОСОБА_4 за життя, до дня смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_1 , не здійснила жодної дії щодо скасування, зміни або складення нового заповіту, отже її волевиявлення щодо посвідченого заповіту 15 жовтня 2012 року на користь сина ОСОБА_5 було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Принцип свободи заповіту, будучи уособленням засад диспозитивності та дозвільного характеру цивільно-правового регулювання у площині спадкового права, логічно випливає як із загальних положень Цивільного кодексу України (статті 1, З, 6 ЦК України), так і з норм ст. 1234, якою гарантується право на заповіт кожної фізичної особи з повною цивільною дієздатністю. Він є доктринальним принципом.

Свобода заповіту - це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом.

Реалізуючи принцип свободи заповіту, кожна фізична особа-спадкодавець вправі: визначити в заповіті спадкоємцями одну або декілька осіб, незалежно від того, чи перебувають вони зі спадкодавцем у сімейних, родинних відносинах (ч. 1 ст. 1235 ЦК України), або входять/не входять до кола спадкоємців за законом; позбавити права на спадкування будь-кого з числа спадкоємців за законом, за винятком осіб, що мають право на обов`язкову частку у спадщині (ч. 2, 3 ст. 1235 ЦК України); «Вибачити» своїх негідних спадкоємців, закликавши їх до спадщини після втрати ними права на спадкування внаслідок вчинення протиправних чи аморальних вчинків (ст. 1224 ЦК України); визначити обсяг спадщини, тобто конкретні види майна, що передаються кожному зі спадкоємців за заповітом (ст. 1236 ЦК України); встановити заповідальний відказ (ст. 1237 ЦК України) або покласти на спадкоємця інші обов`язки (ст. 1240 ЦК України); призначити іншого спадкоємця (ст. 1244 ЦК України); укласти заповіт з умовою (ст. 1242 ЦК України); реалізувати свої спадкові права за допомогою «некласичних» заповідальних розпоряджень, зокрема секретного заповіту (ст. 1249 ЦК України), спадкового договору (ст. 1302 ЦК України); призначити виконавця заповіту (ст. 1286 ЦК України); у будь-який час змінити чи скасувати заповіт (ст. 1254 ЦК України).

Перед укладенням заповіту секретар виконавчого комітету Міжгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області Тичковська Н.М. перевірила дієздатність та правосуб`єктність ОСОБА_4 , як заповідача, роз`яснила зміст ст. 1241 ЦК України та прочитала заповіт до підписання вголос заповідачу в присутності свідків.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-І252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено, вказано дату й місце його посвідчення, прізвища свідків, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

На думку суду, позовні вимоги є необґрунтованими та побудованими на довільному тлумаченні позивачем об`єктивних обставин справи. Відсутність у заповіті певних реквізитів, які не позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свідків, свободу волевиявлення заповідача, час, тощо, не може розцінюватися як порушення форми заповіту.

Технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення, а тому, зазначене не є тими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту нікчемним.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За наявних обставин, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами, а тому підстави для визнання заповіту недійсним, як наслідок, задоволення позову, відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дзвиняцької сільської ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області про встановлення нікчемності заповіту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року.

Головуюча І.В. Круль