Справа № 202/6162/20
Провадження № 2/202/1451/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.

секретаря судового засідання - Ситника С.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Ревкової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що під час перебування в шлюбі з Відповідачем 10.06.2011 року була придбана квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана за кошти, які 15.05.2011 року позивачу позичила її сестра ОСОБА_3 , а отже квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням наведеного, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2020 року, головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

26.11.2020 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, згідно якого вказав, що спір про поділ майна подружжя, зокрема питання про правовий статус спірної квартири вже розглядався судом. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року у справі № 202/2112/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру задоволено. Визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .. Рішення набрало законної сили.

При цьому під час всіх судових процесів в усіх інстанціях позивач не вказувала на існування якогось договору позики.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року закрито підготовче судове засідання.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року задоволено заяву про відвід головуючого судді по справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2020 року справа розподілена судді Мачуському О.М..

Ухвалою від 30 грудня 2020 року було відмовлено у відкритті провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

10.03.2021 року Дніпровський апеляційний суд своєю постановою скасував Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2020 року про відмову у відкритті провадження, справу направив для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.03.2021 року справа передана судді Мачуському О.М ..

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2021 року справу прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження.

29.03.2021 року ОСОБА_2 подав відзив по суті позовної заяви, згідно якого зазначив, що спірна квартира за рішенням суду визнана саме його особистою власністю, оскільки придбана за особисті кошти. Вказаний факт доведений у змагальному процесі між ним та ОСОБА_1 .. Жодних договорів позики між позивачем та її сестрою - ОСОБА_3 не укладалось, кошти в родину не приносились та не витрачались на будь-які потреби. До 2020 року позивач не повідомляла та не надавала до суду договір позики, який став предметом цього розгляду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що кошти на придбання спірної квартири вона позичила у сестри. Так, 15.05.2011 року вона приїхала до батьків, де сестра надала їй 40 000 доларів США (купюри по 100 доларів без пакування). Після чого, написав договір, вона поїхала на таксі додому.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Вказали, що кошти на придбання спірної квартири були отримані від продажу приватизованої квартири, та саме за ці кошти була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з цим, право спільної сумісної власності на таке майно в ОСОБА_1 , не виникло і ця квартира є приватною власністю виключно ОСОБА_2 .. По вказаному факту вже прийнято рішення суду, яке набрало законної сили.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_3 дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається ( презумується), що воно є спільним.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю ( ст.63 СК України).

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що 12 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис за № 621. Після одруження ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В., - ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Квартира в житловому будинку літ. А-9 на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку трикімнатна квартира №37 , яка складається з: 1- коридор; 2- санвузол; 3- шафа;4-кухня; 5- кладова; 6,7,8 - житлові кімнати; 9- шафі; І-лоджія; погріб площею 2,1 кв.м. під лоджією. Житлова площа: 41,9 кв.м.; загальна площа: 61,2.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року у справі № 202/2112/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру задоволено. Визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , яка складається з: коридору -5,8 кв.м., санвузлу -2,9 кв.м., шафи - 0,4 кв.м., кухні -7,5 кв.м., кладової 0,4 кв.м., житлової кімнати 11,6 кв.м., житлової кімнати -16,7 кв.м., житлової кімнати 13,6 кв.м., шафи -0,4 кв.м., лоджії -1,9 кв.м., загальною площею 61,2 кв.м. Вирішено питання щодо судових витрат.

Під час розгляду справи суд зробив висновок що, спірна квартира хоча й була придбана у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 і це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 липня 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишено без змін.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже судом встановлено факт придбання спірної квартири саме за особисті кошти ОСОБА_2 .. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження зворотнього.

Суд критично відноситься до наданої ОСОБА_1 копії договору позики від 15 травня 2011 року, укладеного з ОСОБА_9 , предметом якого є грошові кошти у сумі 40000 доларів США, позичені нею на придбання квартири АДРЕСА_1 , так само як і до показів свідка ОСОБА_3 ..

Так, ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомила, що вона є рідною сестрою позивача. 15.05.2011 року вона у присутності відповідача позичила ОСОБА_1 40 000 доларів США (4 банківські упаковки по 10 000). До теперішнього часу грошові кошти їй не повернули, та вона не вимагала, оскільки не було потреби.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин, згідно ст. 203 ЦК України, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оцінюючи надані позивачем «докази» суд зазначає, що позивачем не наведено належних доводів, чому під час розгляду цивільної справи № 202/2112/18 в трьох судових інстанціях нею не було надано, або хоча б зазначено про існування договору позики від 15.05.2011 р., а також не заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_3 .. Також позивачем не надано доказів в підтвердження того факту, що спірна квартира придбана за кошти, позичені у ОСОБА_3 ..

Наявні протиріччя в показах позивача та свідка, яка є її рідною сестрою, про обставини укладання договору (щодо осіб присутніх під час укладання, місця мешкання сторін на той час, форми упакування грошових коштів та інше), невиконання обов`язку про повернення коштів протягом майже 10 років, відсутність підпису іншої незаінтересованої особи (зокрема відповідача) на договорі, на думку суду, вказує на те, що договір від 15.05.2011 має штучний характер, є безгрошовим та створений не для оформлення дійсних правовідносин, а виключно з метою спроби переглянути рішення суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 202/2112/18.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Повне рішення складено 23 червня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський