22-ц/804/1605/21
241/2229/20

Головуючий у 1 інстанції Молонова Ю.В. Єдиний унікальний номер 241/2229/20
Номер провадження 22-ц/804/1605/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Ткаченко Т. Б.,

секретар Сікора М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Мангушська центральна районна лікарня» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунального некомерційного підприємства «Мангушська центральна районна лікарня» (далі КНП «МЦРЛ») посилаючись на те, що він працює на посаді завідуючого хірургічного відділення в КНП «МЦРЛ» з 04 квітня 1978 року та з 1967 року є учасником бойових дій. У 2020 році йому стало відомо, що він, як учасник бойових дій, має право на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів. В 2020 році він скористався цією відпусткою, але у грошовій компенсації за невикористані додаткови відпустки за попередні роки йому відповідачем було відмовлено, оскільки додаткова відпустка не може бути перенесена та не підлягає грошовій компенсації. Вважає, що відповідач порушив його право на нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки. Враховуючи наведене, просив визнати протиправною бездіяльність КНП «МЦРЛ», зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 року, а також стягнути з відповідача 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1 500 грн. витрати на правничу допомогу.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмолено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що відповідачем навмисно не було запропоновано використовувати додаткову відпустку або отримувати за неї компенсацію за 2015-2019 роки, на що суд уваги не звернув, не дав належну оцінку нормам, що регулюють надання відпусток військовослужбовцям. Крім того вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги й те, що додаткова відпустка без збереження заробітної плати відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є гарантованою державою пільгою, а з 2015 року вона є оплачуваною на підставі зазначеного закону.

У відзиві на апеляційну скаргу КНП «МЦРЛ» вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було в повному обсязі дотримано вимоги чинного законодавства. Крім того, не погоджується з доводами апеляційної скарги, що дана компенсація є гарантією з боку держави, оскільки в контексті ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особа має право на таку компенсацію у рік її звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, пояснення представника КНП «МЦРЛ» Бідник Н. А., яка просила залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нормами чинного законодавства передбачена лише основна та додаткова щорічні відпустки, які підлягають поділу на частини та грошовій компенсації. Виплату грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» не передбачають. Невикористана позивачем у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься, а право на неї працівник може реалізувати тільки протягом календарного року за погодженням з роботодавцем.

З таким висновком суду не погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 04 квітня 1978 року працює в КНП «Мангушська центральна районна лікарня».

Відповідно до посвідчення УБД серії НОМЕР_1 , виданого 10 січня 1997 року та посвідчення УБД серії НОМЕР_2 , виданого 04 квітня 2005 року, позивач має статус учасника бойових дій безстроково (а.с. 8).

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2015-2019 роки на яку отримав відповідь про відмову (а.с. 9-11).

Згідно із ст. 77-2 КЗпП України учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» учасники бойових дій (статті 5, 6) мають право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення (постанова КЦС ВС від 19 травня 2021 року у справі № 754/3434/19).

В своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що відповідач не пропонував йому використовувати додаткові відпустки чим порушив його права. Проте ці доводи є безпідставними, оскільки, як нормами Кодексу законів про працю України, так і нормами Закону України «Про відпустки», передбачений обов`язок роботодавця саме надати відпустку, а не пропонувати її працівникові.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Т. Б. Ткаченко