ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 680/1034/17
Провадження № 22-ц/4820/289/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_3 до Новоушицької селищної ради Хмельницької області, ОСОБА_4 про визнання рішення про встановлення меж земельної ділянки та передачу її у власність недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Новоушицької селищної ради Хмельницької області (далі Рада), ОСОБА_4 про визнання рішення про встановлення меж земельної ділянки та передачу її у власність недійсним.

ОСОБА_3 зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 1989 року вона є власницею житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га.

Рішенням Ради від 12 червня 2015 року №17 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :03:004:0219) по АДРЕСА_1 , яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови.

Це рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує її права як суміжного землекористувача. Так, Рада передала у власність ОСОБА_4 не тільки закріплену за її домоволодінням земельну ділянку, а і частину дороги загального користування, внаслідок чого позивачка втратила можливість вільного доступу та заїду на територію власного домоволодіння. Крім того, при проведенні кадастрової зйомки з нею не були погоджені межі земельної ділянки.

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд визнати пп. 2.1, 2.2 п. 2 рішення двадцять другої сесії VІ скликання Ради від 12 червня 2015 року №17 недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2020 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не довела факт порушення своїх прав у спірних правовідносинах та обрала неефективний спосіб захисту порушеного права. До того ж, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, тому ненадання ОСОБА_3 згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути підставою для визнання рішення Ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюваним рішенням Рада передала у власність ОСОБА_4 частину дороги загального користування, внаслідок чого ОСОБА_3 не має доступу до нежитлових приміщень свого домоволодіння. Після набуття права власності на житловий будинок із надвірними будівлями до позивачки перейшло право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Оскільки погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем є обов`язковим при передачі земельної ділянки у власність, то ОСОБА_3 вправі вимагати усунення порушення її прав. У разі скасування рішення Ради відпаде правова підстава реєстрації земельної ділянки ОСОБА_4 , тому позивачкою обрано ефективний спосіб захисту порушеного права.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Рада та ОСОБА_4 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 1989 року, виданого Новоушицькою державною нотаріальною конторою Хмельницької області після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (реєстраційний номер 1070), ОСОБА_3 є власницею житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га.

У свою чергу, ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Це право ОСОБА_4 набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 липня 2012 року, виданого Новоушицькою державною нотаріальною конторою Хмельницької області після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

За домоволодінням по АДРЕСА_1 , закріплена земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23 січня 2015 року межові знаки в кількості 7 штук встановлені по існуючій межі земельної ділянки та передані ОСОБА_4 на зберігання.

Рішенням двадцять другої сесії VI скликання Ради 12 червня 2015 року №17 (пп. 2.1, 2.2 п. 2) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :03:004:0219) по АДРЕСА_1 , яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови.

На підставі цього рішення Реєстраційна служба Новоушицького районного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний запис від 10 липня 2015 року №10401592) та видало їй свідоцтво про право власності від 14 липня 2015 року № НОМЕР_2 .

Застосовані норми та джерела права

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації (ч. 1 ст. 107 ЗК України).

Статтею 181 ЗК України визначено, що землеустрій це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

За змістом п. «е» ч. 1 ст. 184 ЗК України землеустрій передбачає встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.

В силу ч. 1 ст. 25 Закону України від 22 травня 2003 року №858-ІV «Про судоустрій» (далі Закон №858-ІV) документація із землеустрою розробляється у виді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Згідно зі ст. 55 Закону №858-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686; далі Інструкція).

Із п.п. 4.1, 4.3 Інструкції слідує, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною 1 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

В силу ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (ст.ст. 125, 126 ЗК України).

Як передбачено ст.ст. 15, 18 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції на час прийняття Радою оспорюваного рішення), виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке видається фізичним та юридичним особам, у тому числі в разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України в ласник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності та законності.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87, 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права власник або користувач земельної ділянки вправі вимагати встановлення твердих меж належної йому земельної ділянки та відновлення втрачених або зниклих межових знаків.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Такий комплекс робіт здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою, погодженою та затвердженою в установленому порядку.

Громадяни набувають права власності на земельні ділянки в порядку приватизації земель державної або комунальної власності, що перебували в їх користуванні. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку посвідчується відповідним правовстановлюючим документом та реєструється у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом, при цьому судовий захист має бути ефективним, у зв`язку з чим, при вирішенні спору суд повинен застосувати дієвий спосіб захисту, який призведе до реального відновлення порушених прав та інтересів позивача.

З матеріалів справи вбачається, що за домоволодінням по АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_4 , була закріплена присадибна ділянка площею 0,15 га. Ця земельна ділянка належала до комунальної власності та перебувала в користуванні ОСОБА_4 .

З метою встановлення (відновлення) меж присадибної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 розробила та затвердила в установленому порядку технічну документацію із землеустрою, на підставі якої були проведені роботи з встановлення твердих меж і відновлення межових знаків.

Після цього Рада безоплатно передала земельну ділянку у власність ОСОБА_4 з дотриманням порядку приватизації земель комунальної власності.

У справі відсутні достатні дані про те, що оспорюване рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права ОСОБА_3 як суміжного землекористувача.

Надані ОСОБА_3 письмові докази, зокрема, лист Відділу містобудування та архітектури Хмельницької обласної державної адміністрації від 25 вересня 2017 року №01-14/496 та викопіювання з топографічної зйомки (т. 1 а.с. 38-39, 56-57) і лист Виконавчого комітету Ради від 27 серпня 2008 року №850 про створення комісії з приводу самовільного захоплення ОСОБА_6 (матір`ю ОСОБА_4 ) земельної ділянки загального користування (т. 1 а.с. 60), достовірно та об`єктивно не вказують на те, що Рада передала у власність ОСОБА_4 частину дороги загального користування, внаслідок чого позивачка втратила можливість вільного доступу та заїду на територію власного домоволодіння.

Цю обставину не підтверджує і висновок судової земельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 117-146), згідно якого: земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:004:0219 накладається на орієнтовне розташування АДРЕСА_2 ) і протягається до земельної ділянки № НОМЕР_3 ; визначити точні контури накладення земельної ділянки на дорогу загального користування не має можливості через схематичне зображення провулку на викопіюванні, відсутність ознак меж провулку в районі розташування ділянки на топографічній зйомці, а також виявлені досить значні розбіжності (до 4 метрів) у розташуванні контурів будівель і меж згідно топографічної зйомки та згідно результатів натурного огляду.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 не довела факт порушення її прав, у зв`язку з чим її позов не підлягає задоволенню.

Крім того, встановивши, що прийняте Радою рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, оскільки на підставі цього рішення за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку, а позивачкою не оспорюється це право, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ОСОБА_3 обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки скасування оспорюваного рішення не породить правових наслідків для ОСОБА_4 як власника земельної ділянки.

Посилання ОСОБА_3 на обґрунтованість позову та правильність обраного способу захисту порушеного права не відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

Щодо погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем

Частиною 1 статті 193 ЗК України державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Згідно зі ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2019 року (справа №580/168/16-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

ОСОБА_3 не погодила межу земельної ділянки з ОСОБА_4 та не підписала акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23 січня 2015 року (т. 1 а.с. 88), натомість матеріали справи не містять доказів про неправильність встановлення цієї межі та порушення прав позивачки внаслідок приватизації спірної земельної ділянки.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що ненадання ОСОБА_3 згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути підставою для визнання рішення Ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 липня 2008 року (справа №263/11779/16-ц), є безпідставними, оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названій справі судом встановлено, що особа самовільно зайняла та використовувала земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, після чого приватизувала її без погодження меж із суміжними землекористувачами. За таких обставин Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для скасування рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки у власність і визнання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним, скасував рішення цих судів і передав справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Натомість, за обставинами справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції, Рада передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, якою та користувалася правомірно.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Яцина О.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47