16.02.2021 Справа № 756/8146/18
Справа пр. № 2/756/228/21
ун. № 756/8146/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Звершховської І.А.,

Лісовенка О.О.,

Чепур Н.К.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представники відповідача - ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна, -

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з травня 2007 року до 08 листопада 2017 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без шлюбу.

За час спільного проживання за спільні кошти сторони справи 14 грудня 2012 року придбали квартиру АДРЕСА_1 ; 14 травня 2014 року - квартиру АДРЕСА_2 ; 16 грудня 2015 року - квартиру АДРЕСА_3 ; 02 червня 2017 року - квартиру АДРЕСА_4 .

Право власності на зазначені об`єкти нерухомості було зареєстроване за відповідачем у справі.

Покликаючись на норми ст. ст. 69, 70, 74 СК України ОСОБА_1 , просила суд встановити факт проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу; визнати квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; провести поділ спільного майна, визнавши за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_4

Відповідач продав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 . Так, ОСОБА_3 вказав, що він познайомився з ОСОБА_1 у 2006 році, спочатку між ними склались дружні відносини, які згодом переросли в інтимні. Для економії коштів відповідач та позивач спільно орендували квартиру в Києві. При цьому відповідач наголошував, що у період, коли вони з ОСОБА_1 зустрічались, у нього були стосунки з іншими жінками.

Відповідач стверджував, що він та ОСОБА_1 не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, не здійснювали спільне придбання майна. На підтвердження того, що між ним та позивачем не було відносин, які притаманні подружжю, відповідач покликався на те, що ОСОБА_1 орендувала у нього квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зазначив, що він працює тату-майстром, у нього стабільний високий дохід, кожного року він їздив у тривалі закордонні відрядження, а також у відрядження у м. Севастополь, що дозволило йому накопичити достатні кошти для придбання квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_4 . Натомість ОСОБА_1 фінансової участі у придбанні цих об`єктів нерухомості не брала.

З цих підстав ОСОБА_3 просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, в якому вказала, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу з травня 2007 року до 08 листопада 2017 року, за цей час у них були взаємні права та обов`язки як у подружжя, вони разом виховували доньку позивача від першого шлюбу, піклувались один про одного, мали спільний бюджет, а отже, між ними склались відносини притаманні подружжю. Позивач наголосила, що ремонти у спірних квартирах були зроблені за спільні кошти сторін у справі.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив до суду не подав.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представники у судовому засіданні заперечували проти позову з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву, просили суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

Заслухавши вступні слова сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі не перебували.

За договором купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 45, 82-83).

На підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., відповідач набув у власність квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 81-82).

16 грудня 2015 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 , уклавши договір купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю. (т. 1, а. с. 80-81).

Також відповідач уклав договір купівлі-продажу квартири від 02 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., за яким набув у власність квартиру АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 81).

Ч. 2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 178/90/18-ц).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 показала, що у 2009 році познайомилась з ОСОБА_3 на сайті знайомств, коли він ще мешкав у м. Запоріжжі. Свідок у той час жила в м. Києві за адресою: АДРЕСА_5 . У ОСОБА_6 та ОСОБА_3 почались інтимні стосунки, він приїздив до неї в Київ. Згодом, як зазначила свідок, відповідач переїхав мешкати до неї. У них був спільний побут, але спільного бюджету не було. Через різні погляди на сімейні стосунки у серпні 2010 року стосунки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 припинились.

Свідок ОСОБА_7 , яка є найкращою подругою ОСОБА_1 , надала свідчення, що до 2006 році позивач жила з чоловіком у м. Малині Житомирської області, після розлучення ОСОБА_1 переїхала до м. Запоріжжя. Зі слів ОСОБА_1 , свідок повідомила, що у неї та ОСОБА_3 були інтимні стосунки, а у 2010 році вони переїхали мешкати до Києва. Спочатку вони проживали у квартирі на Лісовому масиві разом з ОСОБА_8 ОСОБА_7 стверджувала, що вона приїздила до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які мешкали разом у квартирі АДРЕСА_1 . Свідок вважала їх подружжям. Також ОСОБА_7 зі слів ОСОБА_1 повідомила, що речі для облаштування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбавали разом, а також те, що ОСОБА_1 займалась здачею в оренду квартир, право власності на які було зареєстроване за ОСОБА_3 .

Допитана у якості свідка ОСОБА_9 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_3 , повідомила, що їй відомо про стосунки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2006 року, коли вони ще жили у м. Запоріжжі. Також свідок стверджувала, що відповідач не платив аліменти на утримання їх спільної дитини, через що між ними виникали конфлікти. ОСОБА_9 зазначила, що вважала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подружжям.

Свідок ОСОБА_10 , який є бізнес-партнером та другом ОСОБА_3 , показав, що вони з відповідачем купували лазерне обладнання для косметології, прибуток від експлуатації якого вони ділили між собою. Також свідок стверджував, що він запозичував грошові кошти у відповідача, зокрема 5000,00 доларів США у 2009 році. Про придбання ОСОБА_3 квартир у м. Києві свідок знає зі слів самого відповідача, якому привозив для цього грошові кошти: у 2014 році - 27000,00 доларів США, у 2015 році - 8000,00 доларів США та у подальшому менші суми: 4000,00 і 1500,00 доларів США. ОСОБА_10 зазначив, що бачив ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , яку, як повідомив йому ОСОБА_3 , орендувала позивач. Свідок вказав, що відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були "несерйозними", вони з відповідачем неодноразово відпочивали разом і в них були стосунки з різними жінками. Також позивач повідомив, що йому відомо про стосунки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_11 познайомився зі сторонами справи у 2014 році, оскільки здійснював ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_2 . Свідок вказав, що питаннями, пов`язаними з ремонтом, займалась ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 він бачив лише двічі. ОСОБА_11 зазначив, що вважав ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 подружжям.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 засвідчила, що вона орендує салон, в якому працює ОСОБА_3 . Свідок повідомила, що бачила ОСОБА_1 , коли та приходила до салону робити татуювання. Свідок зазначила, що за час знайомства з ОСОБА_3 бачила його з різними жінками. Також свідок показала, що вона запозичила у відповідача 14000,00 доларів США для придбання косметологічного обладнання.

Свідок ОСОБА_13 познайомився зі сторонами справи у 2014 році, позаяк здійснював разом з братом ОСОБА_11 ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_2 . Свідок вказав, що питаннями, пов`язаними з ремонтом, займалась ОСОБА_1 . Відповідача ОСОБА_13 бачив два або три рази. ОСОБА_11 зазначив, що вважав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подружжям.

Свідок ОСОБА_14 , яка є подругою ОСОБА_1 , показала, що вона познайомилася з позивачем у жовтні 2010 року. Позивач надавала їй послуги манікюру. ОСОБА_3 свідок вперше побачила у 2011 році на квартирі на Лісовому масиві в м. Києві. У подальшому сторони справи орендували кімнату у квартирі свідка, де мешкали як подружжя до лютого 2013 року. У подальшому ОСОБА_14 відвідувала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 , яка є подругою ОСОБА_1 , стверджувала, що вона познайомилась з позивачем у 2004 році, а з відповідачем - у 2010 році. Позивач представила відповідача як свого хлопця. Свідок повідомила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали в квартирі в будинку АДРЕСА_6 . З осені 2010 року свідок почала мешкати в одній квартирі разом з сторонами справи, яку вони спільно орендували. ОСОБА_8 займала одну кімнату, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - іншу. ОСОБА_3 часто їздив у справах в Запоріжжя та за кордон. В одній квартирі свідок та сторони справи прожили один рік. ОСОБА_8 вказала, що сприймала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як подружжя. Свідок також повідомила, що вона періодично бувала у квартирі АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_15 , який є другом ОСОБА_3 , надав свідчення, що знає відповідача з 2007 року, вони разом працювали у м. Запоріжжі та проводили вільний час. Свідок стверджував, що у Запоріжжі відповідач мешкав разом з мамою та братом, у квартирі ОСОБА_3 жінок не бачив. Свідок повідомив, що у квартирах відповідача у м. Києві не був. Також свідок вказав, що до 2015 року в ОСОБА_3 були стосунки з різними жінками.

Верховний Суд у постановах від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

При цьому Верховний Суд у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 20 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі №161/11536/17 вказав на те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Посилання позивачки на періодичне спільне проживання з ОСОБА_3 , спільний відпочинок та святкування свят не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту ведення нею спільного господарства з ОСОБА_3 , наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому суд звертає увагу на те, що між сторонами справи укладався договір оренди від 10 січня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_3 передав у найм ОСОБА_1 кімнату в квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 136-139). 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 (наймач) та ОСОБА_3 (наймодавець) уклали договір оренди квартири АДРЕСА_1 . Укладення таких договорів не є притаманним для подружжя. При цьому суд відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо того, що договір оренди кімнати у квартирі від 10 січня 2014 року був укладений для того, щоб донька позивача ОСОБА_16 могла навчатись у школі в Оболонському районі м. Києва, позаяк згідно з довідкою, виданою спеціалізованою школою № 194 "Перспектива" Оболонського району м. Києва, дитина вступила на навчання до цього закладу ще у вересні 2013 року, тобто до укладення договору оренди кімнати у квартирі від 10 січня 2014 року (т. 1, а. с. 40). Не можуть свідчити про існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносин, що притаманні подружжю, придбання позивачем рухомого майна у квартиру АДРЕСА_1 , в якій вона мешкала, чи укладення нею договорів про надання послуг з доступу до мережі Інтернет у квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 20-21,24, 27, 28-30, 35-36, 39). Показання допитаних свідків є суперечливими та беззаперечно не свідчать про ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільного господарства, наявність у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, відповідачем було надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 11 червня 2020 року № 1008, укладений між ОСОБА_3 та адвокатським бюро "Мазуренко, Войтюк та партнери"; акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 11 червня 2020 року № 1008, у якому міститься детальний опис наданих адвокатських послуг, а також їх вартість в розмірі 8303,00 грн; квитанція до прибуткового касового ордера, що засвідчує оплату позивачем правничої допомоги у сумі 81337,46 грн (а. с. 65-72).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справі № 922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19).

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ураховуючи обґрунтованість та пропорційність витрат на професійну правничу допомогу до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, фінансового стану обох сторін суд дійшов висновку про необхідність частково присудити відповідачеві його витрати на професійну правничу допомогу адвоката, стягнувши їх у сумі 8303,00 грн з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8303 (вісім тисяч триста три) гривні 00 (нуль) копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 16 лютого 2021 року