Справа №705/4538/16-ц
2/705/81/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Гудзенко В.Л.

при секретарі судового засідання Юрченко А.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту нікчемності правочину, яким є договір довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 11.07.2016 року звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності, про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 будинку з надвірними спорудами, встановлення факту нікчемності договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання таким, що порушує законні права та інтереси позивачки, визнання права власності на житловий будинок з прибудовами, витребування з чужого незаконного володіння відповідача житлового будинку з прибудовами, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та визнання права власності на земельну ділянку.

Під час розгляду вказаної справи позивачем ОСОБА_2 неодноразово подавалися уточнення та доповнення до позовної заяви та 02.04.2018 року було подано остаточну позовну заяву, яку підтримано в судовому засіданні представником позивача та в якій позивачка просить вважати правильною наступну редакцію позовних вимог (т.1 а.с.152-165).

1). Поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважної причини;

1). Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 ;

2). Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що договір довічного утримання укладений 04.10.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є нікчемним;

3). Визнати договір довічного утримання таким, що порушує законні у тому числі конституційні права та інтереси позивачки;

4). Визнати за позивачкою право власності на житловий будинок з прибудовами по АДРЕСА_1 ;

5). Витребувати з чужого незаконного володіння відповідача житлового будинку з прибудовами по АДРЕСА_1 ;

6). Визнати недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0610 га, для обслуговування житлового будинку, кадастровий № :05:004:0216;

7.) Визнати за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 0,0610 га, для обслуговування житлового будинку, кадастровий № :05:004:0216;

Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

ОСОБА_2 зазначає, що має право на звернення до суду із даним позовом, оскільки відчужуване за договором довічного утримання майно збудоване нею та покійним чоловіком ОСОБА_4 під час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі 1968-1980 роках, про що зазначено у технічному паспорті, а відповідно до діючого на той час законодавства, а саме: ст. 22 КЗпШС «Майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку».

Позивачка звертає увагу, що «набуте» і «зареєстроване» нерухоме майно це різні поняття, оскільки набуте свідчить про період і час його виникнення «фактично», а зареєстроване свідчить про час «юридичної реєстрації» права власності, а саме з моменту «юридичної» реєстрації права власності на нерухоме майно і виникає право розпорядження правом, а не з моменту просто виникнення.

Вважає, що договір довічного утримання від 04.10.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений з порушенням її, ОСОБА_2 , прав та інтересів, вимог закону, форми та змісту правочину, посвідчення правочину відбулось неповноважною особою із грубим порушенням вимог закону щодо суттєвих умов самого договору, що підтверджується наступним:

1.Договір довічного утримання посвідчено приватним нотаріусом, який є неповноважною особою згідно ЗУ «Про нотаріат», договір довічного утримання мав право на той час посвідчувати лише державний нотаріус, тому правочин є нікчемним;

2. Відбулось відчуження майна, право власності на яке на момент вчинення правочину не зареєстроване у визначеному законом порядку, правочин посвідчено не повноважною особою, тому правочин є нікчемним.

3. Відчужено її частку в майні придбаному за час її перебування у шлюбі, однак на відчуження своєї частки вона згоди не надавала, у зв`язку із цим вона не зазначена як сторона цього договору, її права та обов`язки також не зазначені в договорі і не виникали.

4. При відчуженні майна не визначено частки співвласників спільного майна подружжя для розпорядження ними, а тому не зрозуміло, відбулось розпорядження якою часткою та її розмір на користь відповідача та неможливо визначити міру відповідальності у випадку невиконання умов договору.

5. Суттєві умови договору довічного утримання суперечать законодавству в частині вартості матеріального забезпечення.

6. У зв`язку із смертю чоловіка - відчужувача договір вважається виконаним, тому припиняються права та обов`язки сторін по правочину, але залишається невизначеним обов`язок відповідача щодо неї, у зв`язку із укладенням правочину вона не отримала взамін нічого, навіть права вимоги на виконання умов договору, на розірвання договору довічного утримання у зв`язку із фактичним невиконанням його умов відповідачем, тобто фактично позбавлена частки у майні незаконно.

7. Порушено загальні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України ч.1 п. 6) справедливість, добросовісність та розумність.

8. При укладенні договору довічного утримання було підроблено підпис відчужувача, та її підпис ніби то на відчуження будинку;

9. За таких обставин вона позбавлена права власності та житла у незаконних спосіб, а сам договір суперечить актам цивільного законодавства, суперечить моральним засадам суспільства та порушує її Конституційні права.

10. Відповідач приватизувала на своє ім`я земельну ділянку під майном, яке отримала у власність незаконно, чим порушила її право на земельну ділянку під її часткою у будинку.

Щодо виду провадження позивачка зазначає, що оскаржуваний договір довічного утримання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом у супереч вимог спеціального «Закону», який наділив таким правом виключно «державних» нотаріусів, а не «приватних», що підтверджується наступним.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 36 ЗУ «Про нотаріат» в редакції на момент посвідчення правочину «приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені ст. 34 цього Закону, за винятком: 5) посвідчення договору довічного утримання».

Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України «Правові наслідки недодержання вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору (дана норма вимагає дотримання нотаріусом вимог саме Закону і не іншого нормативного акта), -

«1. У разі недодержання сторонами вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.», що вважає достатнім для задоволення позову в цій частині.

Згідно Розділу VI п.5) ч.2 ст. 293 ЦПК України суди в окремому провадженні розглядають справи про «Встановлення фактів, що мають юридичне значення».

В даній справі, як позивачем, заявлено вимогу про встановлення такого факту, яким є п.4 - факт нікчемності укладення договору довічного утримання серії ВАВ №478257, який укладений 04 жовтня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер Оленою Іванівною.

Поряд із тим позов містить інші позовні вимоги без яких розгляд справи буде неповним, серед яких визнання за позивачем права власності на спірне майно, із яких вбачається спір про право, тому вважає, що необхідно застосувати ч.6 ст. 294 ЦПК України, у зв`язку із чим позов має розглядатись на загальних підставах у позовному провадженні.

Згідно ч. 6 ст. 294 ЦПК України «6. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.»

Щодо фактичних обставин справи позивачка вказує на те, що 29.06.1957 року між нею - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Уманським Горбюро ЗАГС, актовий запис №311.

18.03.1959 року на ім`я ОСОБА_4 надано дозвіл згідно з Рішенням Уманського міськвиконкому №99 на будівництво житлового будинку, на земельній ділянці площею 600,0 кв.м., наданій її покійному чоловікові ОСОБА_4 у безстрокове користування за адресою: АДРЕСА_1 , тобто під час шлюбу в інтересах їх сім`ї для забезпечення сім`ї житлом, де ОСОБА_4 та вона - ОСОБА_2 знову таки під час шлюбу збудували будинок та господарські споруди, а тому дане майно є об`єктом спільною сумісної власності подружжя, до якого застосовується презумпція спільної сумісної власності закріплена Законом (ст. 22 КпШС, ст. 60, 70 СКУ).

04.10.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено оскаржуваний у цій позовній заяві договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер Оленою Іванівною.

Предметом договору є:

П.1. житловий будинок із спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

П.2 вказаний будинок із надвірними спорудами розташований на земельній ділянці розміром 600,0 кв.м., що знаходиться у постійному користуванні відповідно до Рішення Уманського міськвиконкому №99 від 18.03.1959 року, відчужуване майно складається із: житлового будинку із прибудовами під літерою «А», що в цілому складається із глинобитних, обкладених цеглою споруд, з жилою площею 30,3 кв.м., та надвірних споруд: літня кухня «Б», погріб «В», вбиральня «Г», сарай «Д», баня «Ж», сарай «Е», огорожа №1, хвіртка №2, замощення І.

П.3 Цей жилий будинок з надвірними спорудами належить ОСОБА_4 , - «на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки»

П.4 Ціна будинку зі надвірними спорудами визначена сторонами 18347, 00 грн.

П.6 визначено зобов`язання ОСОБА_3 довічно доглядати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , забезпечивши їх: харчуванням, одягом, необхідною допомогою, доглядом, медичним обслуговуванням, похоронити та зберегти в їх довічному користуванні жилий будинок з надвірними будівлями спорудами.

П. 7 Вартість матеріального забезпечення 200 грн. на місяць.

Отже, із вказаних умов оскаржуваного договору довічного утримання встановлено, що ОСОБА_4 на момент відчуження належала лише земельна ділянка і то на підставі надання її йому у безстрокове користування, інших підстав належності ОСОБА_4 нерухомого майна нотаріусом не встановлено.

Відповідно до ст. 745 ЦК України «1. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню».

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року «При вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке:

в) у разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми;»

Відповідно до п.1 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат» посвідчення договорів довічного утримання на момент його посвідчення відноситься до виключної компетенції «державних» нотаріальних контор.

Позивачка вважає, що за таких обставин оскаржуваний договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Кучер О.І., вчинено з недодержанням вимог закону по нотаріальне посвідчення цього договору, тому повинна бути застосована ч.1 ст. 220 ЦК України:

1. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним».

Згідно п. 4 Прикінцевих і Перехідних положень «Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.».

Згідно фактичних обставин оскаржуваний договір довічного утримання укладений 04.10.2002 року, а відчужувач за цим договором помер ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 актовий запис №334, тобто договір діяв вже за новими нормами ЦК України впродовж 13 років, тому до договору довічного утримання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 застосовуються норми чинного ЦК України, отже має бути застосована норма, яка визнає оскаржуваний правочин «нікчемним», а отримане відповідачем майно безпідставно підлягає поверненню на її користь.

Окрім того, п.6 договору (об`єм зобов`язань по догляду і перелік осіб щодо яких здійснюється довічний догляд) та п.9 (відомості щодо відсутності обтяжень на відчужуване майно) зазначеного договору довічного утримання самі по собі суперечать один одному, нотаріус вказує обов`язок відносно ОСОБА_2 , а з іншої сторони ОСОБА_2 не має відношення до предмету договору довічного утримання, що вказує на те, що нотаріус не встановив дійсних обставин, тобто знову за формою і змістом правочин не відповідає вимогам закону.

Із оскаржуваного правочину нотаріусом не встановлені особи відчужувача та набувача і особи ОСОБА_2 , оскільки відсутні їхні паспортні дані, реєстраційні номери картки платника податків (ідентифікаційний код), що не лише породжує сумніви у тому, щодо дійсних учасників оскаржуваного правочину, а й взагалі не відомо про кого йдеться і хто ті сторони, оскільки їх особи документально не підтверджені в самому Договорі довічного утримання, що суперечить п. 43 ЗУ «Про нотаріат» та п.10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 07 липня 1994 року за №152/361, п.1 також розділу 1 Загальні положення, п.30 Розділу ІІІ (відсутність права власності на рухоме майно та реєстрації права власності нерухомого майна) Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 07 липня 1994 року за № 152/361. Наявність копій таких документів в «шухляді» чи ще «десь» навіть у нотаріуса не вносить змін у сам правочин, бо лише правочин є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а згідно ст. 203 ЦК України ч.1: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 328 ЦК України «1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а згідно ст. 182 ЦК України встановлено наступне:

1). Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

2). Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

3). Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

4). Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.»

Однак таким вимогам оскаржуваний договір довічного утримання не відповідає, тому є нікчемним.

Так, на момент відчуження вказаний будинок із надвірними спорудами відчужувачу не належав, оскільки право власності на нього не було зареєстровано, що підтверджується п.3 Договору довічного утримання від 04.10.2002 року «Цей будинок з надвірними спорудами належить ОСОБА_4 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки», тому відчуженню могло підлягати лише право користування земельною ділянкою, та в супереч цьому нотаріус відчужив не наявне право, а право, якого не існує юридично і не зареєстровано це майно у вигляді будинку, будівель та споруд.

Відповідно до ст. 216 ЦК України «1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину ….

4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.»

Фактичне існування нерухомого майна на думку позивачки вказує на беззаперечне її право у ньому щонайменше у 1/2 частці оскільки частки подружжя у спільно нажитому майні є рівними згідно ст. 28 КпШС, ст. 70 СК України, що підтверджується технічним паспортом та визнають сторони, що підтверджується оскаржуваним правочином, а тому вона має право на звернення до суду за захистом прав та інтересів щонайменше у своїй частці.

Окрім того, набуття права власності на незареєстрований у визначеному порядку будинок із надвірними спорудами за відсутності їхньої державної реєстрації може бути лише через звернення до суду за захистом права чи інтересу, а не нотаріально посвідченим договором відсутнього юридично нерухомого майна.

Згідно ст. 747 ЦК України «1. Майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду).

У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується.

2. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном».

Згідно ст. 31 КпШС та діючої ст. 74 СК України «За зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при поділі цього майна, або за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі».

Позивачка вказує, що вона втратила право власності без будь-яких умов щодо своїх прав, при цьому у п.7 договору довічного утримання визначено вартість матеріального забезпечення (харчування одягу, догляду і допомоги) в розмірі 200 (двісті) гривень на місяць, та жодним пунктом договору не передбачено чи дана сума стосується догляду за відчужувачем як стороною договору, чи за відчужувачем і нею.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відчужувач ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані.

Згідно ст. 425 ЦК (1963 року) «За договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.»

Виходячи із дослівного визначення, догляд набувач надає виключно відчужувачу, тому додаткова умова оскаржуваного Договору довічного утримання іншої особи суперечить закону, а її невиконання вказане у договорі суперечить та порушує права іншого співвласника.

Позивачка вважає, що відповідно до зазначеного та фактичних обставин справи Договір довічного утримання укладений у супереч її прав закріплених основним Законом України Конституцією України, ст. 8-верховенство права, ст. 41-захист права власності, ст. 47-право на житло, ст. 48-право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, оскільки діє принцип верховенства права, кожен має право на житло, має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

17 грудня 2003 року на ім`я відповідача ОСОБА_3 згідно Рішення сесії Уманської міської ради №14-23/24 від 18 вересня 2003 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧР №035054 площею 0,0610 кв.м. для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3938, кадастровий номер №:05:004:0216.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).»

Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди».

Оскільки після смерті чоловіка вона залишилась проживати у вказаному будинку, була там зареєстрована, тому вважає, що фактично вступила у володіння та користування спадковим майном, хатою та господарськими спорудами, до якого входить не лише частка чоловіка в будинку, право власності на який так і не було зареєстровано при всьому його житті ні на нього, ні на неї, а й вступила в користування іншим майном, речами домашнього вжитку нажиті за усе подружнє життя: меблі, телевізор, холодильник, плита, пральна машинка, кухонні належності, постіль, залишився одяг чоловіка.

Позивачка прибирала та утримувала будинок та споруди за власні кошти, відповідач жодного разу їй не допомагала навіть матеріально, а тому вона є такою, що прийняла спадщину і як спадкоємиця має право на спадкове майно, тобто на всю чоловікову частку у т.ч. в хаті та господарських спорудах згідно ст. 549 ЦК (1963 року) «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном».

Відповідно до ст. 88, 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України разом із правом на будинок і господарські споруди до неї переходить і право на земельну ділянку на якій вони розміщені і яку приватизувала відповідач.

Позивачка посилається на те, що про вищезазначені обставини та тонкощі законодавства вона не знала, ніколи не навчалась юриспруденції, їй не були роз`яснені наслідки вказаного правочину та права у разі його укладення, щодо свого майна вона весь час вважала, що воно у неї залишиться і нікому не перейде без її згоди. Об`єм справи дуже великий, а вона є людиною похилого віку і не розбирається у таких справах, все своє життя пропрацювала простим робітником, а перед пенсією прибиральницею, дізнавшись про такі зловмисні наміри лише після смерті чоловіка вона намагалась відстояти свої права у судах з даного приводу неодноразово: зверталася до суду із позовом щодо розірвання договору довічного утримання, з іншими позовними заявами та іншим предметом спору, тобто вона не сиділа склавши руки, а захищала свої права увесь час у тому числі у суді, що вплинуло на пропуск строку позовної давності із цією позовною заявою з об`єктивних та поважних причин, а тому вважає такий строк підлягає поновленню, а порушене право захисту.

Позивач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася та подала на адресу суду заяву від 10.06.2020 року про розгляд її позовної заяви без її участі, але за участю свого представника, адвоката Літинського Т.О.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. 05.07.2018 надала до суду відзив, у якому позов не визнає та просить застосувати строки позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим Уманським міським бюро записів актів громадянського стану Черкаської області, 29 червня 1957 року позивачка ОСОБА_5 одружилась з ОСОБА_4 , про що було зроблено актовий запис № 311.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про смерть № 334 записаного 17 травня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області.

Судом встановлено, що з часу реєстрації шлюбу між позивачкою ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) з ОСОБА_4 , тобто з 29 червня 1957 року та до дня смерті останнього, тобто 17 травня 2011 року, позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_4

18.03.1959 року, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_4 , рішенням Уманського міськвиконкому № 99 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку, на земельній ділянці, площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка надана ОСОБА_4 у безстрокове користування.

За життя, ОСОБА_4 спільно з позивачкою у справі ОСОБА_2 , збудували будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

04.10.2002 року між ОСОБА_4 та відповідачкою у справі ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідченого нотаріально, згідно якого відповідачка ОСОБА_3 зобов`язувалася здійснювати догляд за ОСОБА_4 та позивачкою у справі ОСОБА_2 , а останній передав у власність відповідачки житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 та які юридично оформлені на ОСОБА_4 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 04.10.2002 року ОСОБА_2 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 на відчуження за договором довічного утримання ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями по АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, суд вважає житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Після смерті чоловіка, позивачка у справі ОСОБА_2 зверталася до суду з позовними заявами про розірвання договору довічного утримання та про визнання недійсним договору довічного утримання.

За наслідками розгляду вказаних позовних заяв ухвалювалися рішення всіх інстанції щодо заявлених позовних вимог, тому станом на час ухвалення рішення у цій справі наявні рішення судів, які набрали законної сили, а саме:

За позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання:

1). Ухвала Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року про перегляд рішень Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.12.2012 року та апеляційного суду Черкаської області від 14.03.2013 року, яким вказане рішення апеляційного суду Черкаської області скасоване та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1 а.с.76-78);

2). Рішення апеляційного суду Черкаської області від 02.12.2013 року у справі № 22ц-793/3025/2013, яким рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.12.2012 року скасовано та в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання відмовлено (т.1, а.с. 79-81);

3). Ухвала Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2013 року про відмову у відкритті касаційного провадження у вказаній справі (т.1 а.с. 82).

За позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання:

1). Рішення апеляційного суду Черкаської області від 03.02.2015 року у справі № 22ц/793/14/2015, яким рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання (т.1 а.с. 85-86);

2). Ухвала Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року про відхилення касаційної скарги ОСОБА_2 та залишення без змін рішення апеляційного суду Черкаської області від 03.02.2015 року (т.1 а.с. 88-90).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а у ст.80 ЦПК України вказано про те, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому обов`язок доказування покладено на сторону. Ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частини 4 та 5 ст.82 ЦПК України, встановлюють наступне:

Ч.4 обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ч.5 Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З огляду на викладене, суд вважає обставини, що встановлені в перерахованих вище рішеннях судів, що набрали законної сили, не доказуються та є пріоритетними та основоположними для розгляду заявлених позовних вимог, оскільки вони не були спростованими в загальному порядку, особою, яка не брала участі у справі в якій такі обставини були встановленими.

Таким чином, суд позбавлений права не врахувати встановлені обставини у рішеннях судів, як апеляційної так і касаційної інстанцій, при вирішення даного спору, тому суд при прийнятті рішення виходить з наступного.

Позивачка в позовній заяві просить поновити строк позовної давності, як такий що пропущений з поважних причин.

Підставами пропущення строку позовної давності позивачка ОСОБА_2 вважає те, що вона не була обізнана про тонкощі законодавства, бо цьому ніколи не навчалася, їй не було роз`яснено наслідки укладення договору довічного утримання та її права. Своє майно вона не бажала відчужувати, тому дізналася про відчуження майна після смерті свого чоловіка та одразу почала відстоювати свої права шляхом пред`явлення позовів про розірвання договору довічного утримання та про визнання недійсним договору довічного утримання.

Відповідачка ОСОБА_3 заявила клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до ст.267 ЦК України та просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю з цих підстав (т.1 а.с. 177-182, 187).

Щодо норм права, які підлягають до застосування та строку позовної давності, суд прийшов до наступних висновків.

Із предмету позовних вимог вбачається, що однією з позовних вимог позивачки ОСОБА_2 є питання про встановлення факту нікчемності договору довічного утримання від 04.10.2002 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тобто, позивачкою ставляться під сумнів ті правовідносини, які виникли між зазначеними сторонами договору на дату його укладення: 04.10.2002 року.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року та діє по даний час, визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи той факт, що правовідносини щодо укладення між померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору довічного утримання від 04.10.2002 року, виникли до набрання чинності ЦК України і нотаріус при посвідченні договору довічного утриманні керувався нормами права, що діяли на час посвідчення договору, тобто 04.10.2002 року, тому суд вважає, що застосуванню підлягають положення ЦК УРСР від 18 липня 1963 року тільки щодо підстав нікчемності правочину.

Разом з цим, згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 71 ЦК УРСР, встановлений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), у 3 роки.

Договір довічного утримання укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено 04.10.2002 року, тому 3-х річний строк позовної давності закінчується 04.10.2005 року.

Таким чином, на час набрання чинності ЦК України, а саме станом на 01.01.2004 року, трирічний строк позовної давності за оспорюваним договором не сплив, тому вирішення питання у частині застосування строків позовної давності має вирішуватись за правилами ЦК України.

Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.12.2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання вбачається, що надаючи пояснення у місцевому суді, позивачка послалася на те, що її стало відомо про укладення договору довічного утримання, зокрема й повідомила місцевому суду, що відповідачка ОСОБА_3 протягом останніх 10 років не виконувала узяті на себе зобов`язання за договором (т.1 а.с. 72 на звороті).

Також, до матеріалів справи, долучено нотаріально посвідчену заяву від 04.10.2002 року, згідно якої позивачка у справі ОСОБА_2 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 на відчуження за договором довічного утримання ОСОБА_3 жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , придбаного ними в період зареєстрованого шлюбу (т.1 а.с. 188).

Таку заяву було подано нотаріусу на виконання вимог ст.23 КпШС України, який був чинним на час укладення оспорюваного договору, згідно якої майном нажитим за час шлюбу подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачка ОСОБА_2 дізналася про порушення її прав більше 3-х років з дня укладення договору довічного утримання від 04.10.2002 року, а тому пропустила 3-х річний строк позовної давності на звернення до суду з вказаними позовними вимогами.

Факт пропуску строку позовної давності позивачкою ОСОБА_2 також встановлений рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03.02.2015 року (т.1 а.с. 85-86) та відповідно ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року (т.1 а.с. 88-90).

Позивачка не надала доказів пропуску строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, а вказані нею підстави для поновлення строку позовної давності не являються поважними, тому не дають підстави для поновлення такого строку.

Даний висновок співвідноситься з правовим висновком ВС в постанові № 200/19766/16-ц від 15.01.2020 року.

Крім того, позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 22.02.2017 року №6-17цс17.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення .

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Отже, виходячи з вище викладеного, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, встановлення факту нікчемності договору, визнання договору довічного утримання таким, що порушує права позивачки, визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним державного акту на земельну ділянки, які взаємопов`язані між собою та безпосередньо пов`язані з договором довічного утримання укладеного 04.10.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , заявлені після спливу 3-х річного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності позивачка не довела суду, а відповідачка в свою чергу заявила клопотання про застосування строків позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивачку та стягненню з відповідачки не підлягають.

На підставі викладеного, ст.ст. 256, 257, 260, 261, 266, 267 ЦК України, ст.71 ЦК УРСР, ст.23 КпШС, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 18, 19, 76, 79-82, 258-259, 263, 265, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту нікчемності правочину, яким є договір довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 18 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Валентина Леонідівна Гудзенко