ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/246/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Омельченко К.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому після уточнення 08.04.2019 остаточно просив стягнути з Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (надалі КП) з урахуванням заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення 19.03.2018 у у розмірі 12581,48 грн, компенсацію за невикористану відпустку (9днів) 1269 грн, та середній заробіток за весь час затримки станом на день уточнення позовної заяви, із розрахунку середньоденного заробітку 237,39 грн. та 265 днів затримки, - 62908,35 грн, а всього - 76758,35 грн.

Позов мотивовано тим, що 28.11.2014 року він працював у відповідача на посаді головного юрисконсульта, 19.03.2018 року був звільнений з займаної посади за ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Проте з 19.03.2018 року по день розгляду справи відповідачем жодних грошових коштів йому не виплачено.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі станом на 19.02.2018 року у розмірі 12581 грн 48 коп., компенсацію за невикористану відпустку - 1269 грн та середній заробіток за весь час затримки станом на 08.04.2019 року - 62908,35 грн.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп.

В апеляційній скарзі КП, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та у задоволенні позову відмовити

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків розпорядчими та первинними документами з обліку відпрацьованого робочого часу не підтверджений. Не підтверджене також первинними бухгалтерськими документами нарахування ОСОБА_1 заробітної плати. У КП вказані документи відсутні, що підтверджено належними доказами. Довідка КП про заробітну плату містить відомості, отримані з неналежно оформлених табелів обліку робочого часу КП, тому не може бути належним доказом по справі.

Позивач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 28.11.2014 року був прийнятий на роботу до КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на посаду головного юрисконсульта. 19.03.2018 р. він був звільнений з посади головного юрисконсульта згідно п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 12-16).

Станом на 19 березня 2018 року заборгованість по виплаті заробітної плати згідно табеля обліку робочого часу за січень-лютий (за березень табель відсутній) станом на день звільнення 19.03.2018 року згідно наданої відповідачем довідки складає 12 581,48 грн.; компенсація за невикористану відпустку (9 днів) 1269,00 грн; Середній заробіток на весь час затримки станом на 08.04.2019, 265 днів, складає 62908,35 грн.

Згідно зі ст.2 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до ч. 1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст.2 Закону України № 108/95-ВРвід 24.03.2015 «Про оплату праці» (надалі Закон №108/95-ВР) основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з ч. 1 ст.21Закону №108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

За змістом статті 49 КЗпП України вбачається обов`язок роботодавця видати на вимогу працівника довідку про заробітну плату за відповідний період, що є гарантією права працівника бути обізнаним щодо розміру плати за виконувану ним роботу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпПУкраїни вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи з середнього заробітку працівника на час її проведення.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.ч. 2,3 ст.12ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов`язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов`язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.

Згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Що стосується вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні та про її розмір, то відповідно до змісту ст. 614 ЦК України саме на відповідача покладається процесуальний обов`язок доводи відсутність у нього зобов`язання по сплаті остаточного розрахунку при звільненні, оскільки позивач надав до суд копію своєї трудової книжки, із якої вбачається, коли він працював у відповідача та був звільнений відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України ,а також - відповідну довідку № 71 від 17.07.2018 про заборгованість по заробітній платі станом на 19.03.2018 в сумі 9732,80 та компенсації за невикористану відпустку (9 днів) 1269,00 грн., про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 237,39 грн. (а.с. 11).

Всупереч визначеному ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування зазначених документів та встановлених судом на їх підставі обставин, тому колегія відхиляє наведені у скарзі доводи щодо недоведеності позову. Відсутність документів у відповідача та ймовірні порушення бухгалтерського обліку відповідача не виправдовують.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що внаслідок недбалих дій попереднього керівництва із ведення документообігу у КП відсутні первинні бухгалтерські документи на спростування позиції позивача, і надана раніше довідка КП містить неправдиві відомості. З огляду на недоведеність цих доводів належними і допустимим доказами колегія суддів їх відхиляє.

Таким чином при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 лютого 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський