1Справа № 335/1458/20 2/335/147/2021
УХВАЛА
про закриття провадження у справі
10 лютого 2021 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107-б, справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Багіра» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, ОСОБА_3 , третя особа Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у праві власності,
Позивач вважає вказані дії Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області протиправними.
Ухвалою суду від 28.02.2020 відкрито провадження в справі.
Представник Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області подала відзив на позов, в якому зазначає, що Департамент порушень законодавства не припускав. Позивач пропустив строк позовної давності.
Інші учасники заяв по суті справи не подали.
Судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі.
Представник позивача у судовому засіданні заперечує проти цього.
Представник відповідача Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області Остапенко Є.О. надала до суду заяву про згоду на проведення судового засідання від 10.02.2021 у її відсутність. вважає за необхідне закрити провадження у справі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, був повідомлений судом про день, час та місце слухання справи належним чином.
Представники 3-ї особи в судове засідання не з`явилися. Про місце, час і дату судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали справи. Про причини неявки у судове засідання суду не повідомлено.
Відповідно до ч.3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.03.2019 в справі №766/9544/17, провадження № 14-77цс19, зробила такий висновок: «За положеннями статті 16 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі) не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із частиною другою статті 118 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі) позивач мав право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою.
Частинами першою, другою статті 32 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі) визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен з позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права й обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки.
Можна зробити висновок, що вимоги одного позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших, лише у тому випадку, якщо вони за предметом прямо не віднесені до юрисдикції різних судів.
Заявлена у справі позовна вимога про витребування майна могла бути предметом розгляду в порядку як цивільного, так і господарського судочинства, оскільки стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони.
Разом з тим стаття 1 ГПК України (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі) обмежувала участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не було віднесено спори про витребування майна.
При цьому ЦПК України (у редакції, чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження судом першої інстанції) не містив обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб`єктного складу учасників процесу.
Тому хоч обрані позивачем спеціальний (про визнання правочину недійсним) та речово-правовий (віндикація) самостійні способи захисту права власності і різняться, однак у цьому випадку від вирішення першої вимоги, пред`явленої ТОВ «Базіс-інвест» до іншої юридичної особи (виконавчого комітету Херсонської міської ради), прямо залежить вирішення інших його вимог про витребування майна, відповідачами за якими є юридична - ПВКФ «Агролісінвест» та фізичні особи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Вимога ж до ПАТ КБ «Акордбанк» також є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним.
Велика Палата Верховного Суду, враховуючи відсутність прямого визначення у процесуальному законодавстві належності вказаних предметів спору до певної юрисдикції, необхідність своєчасного і правильного розгляду заявлених ТОВ «Базіс-інвест» позовних вимог одночасно до різних суб`єктів (юридичних та фізичних осіб), з метою забезпечення повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи дійшла висновку, що заявлені позовні вимоги можуть бути об`єднані в одне провадження.
З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок апеляційного суду про те, що справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки позовні вимоги, заявлені до 15 грудня 2017 року до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні в порядку цивільного процесуального законодавства, якщо від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог і законом не встановлено розгляду кожної з них за правилами визначеного виду судочинства.
Верховний Суд в своїй постанові від 1 лютого 2019 року в справі №826/5836/15, адміністративне провадження №К/9901/6207/18 зробив наступний висновок, що доцільно покласти в основу цієї ухвали.
«Верховний Суд переглянув рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.
За частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини третьої статті 19 КАС, у чинній на сьогоднішній день редакції, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
У справі, що аналізувалась Верховним Судом, суди попередніх інстанцій під час розгляду спору виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ЗАТ до суду з позовом у цій справі) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 19 КАС, у чинній на сьогодні редакції, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Водночас при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.
При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.
Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно із частиною другою статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Статтею 2 Господарського кодексу України визначено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
У справі, по якій надавав висновок Верховний Суд, спір стосується не стільки правомірності рішень Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві щодо реєстрації спірних декларацій, скільки належності права власності на житловий будинок в АДРЕСА_3 .
З наведеного випливає, що спір, предмет якого охоплює перегляд рішення суб`єкта владних повноважень, яким у цій справі є ДАБІ, стосується відносин щодо власності позивача на спірне приміщення і з посиланням на певні конкретні обставини вказує на його належність до тих спірних правовідносин, які вирішуються за правилами господарського, а не адміністративного судочинства.
Спір у цій справі стосується захисту майнових інтересів, тому з урахуванням суб`єктного складу має бути вирішений за правилами господарського судочинства.
Подібного змісту правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 804/3091/18.
Розгляд такого спору в межах адміністративного судочинства не захистить належним чином права позивача, адже, окрім надання оцінки діям органу державного архітектурно-будівельного контролю, позивач фактично вимагає і встановлення обставин та надання оцінки правомірності набуття відповідачами нерухомого майна, а суд у порядку адміністративного судочинства позбавлений можливості надавати оцінку правомірності набуття юридичною особою майна.
Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 354 КАС порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю».
Згідно зі ст. 20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.
2. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Пунктами 1,2 ч.1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору.
Вимоги позивача до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області не можуть вважатися похідними, оскільки для цього потрібно існування первісної вимоги.
Але, в цьому провадженні позивачем ТОВ «Багіра» не заявлено жодних вимог до відповідача ОСОБА_3 . Тобто, відсутні, як предмет спору, так й предмет позову матеріально-правова вимога позивача до цього відповідача щодо захисту свого права власності, що є підставою для закриття провадження в справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Керуючись ст. 255 ЦПК України, суд
Закрити провадження в цивільний справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Багіра» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, ОСОБА_3 , третя особа Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у праві власності.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Вступну та резолютивну частини ухвали про проголошено у судовому засіданні 10.02.2021.

В повному обсязі ухвалу складено 15.02.2021.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя І.П. Соболєва