ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2381/21 Справа № 186/125/20 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2020 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення.

В березні 2020 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року в задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення - відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частки житлового приміщення - відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року у цивільній справі №186/125/20 в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу 01 листопада 2005 року за №4905.

15 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб.

24 жовтня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 уклали договір міни житлових приміщень. За вказаним договором сторони провели обмін житлових приміщень: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,7 кв.м, що належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,2 кв.м, що належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

Обмін проведено з доплатою 109 200 гривень, які ОСОБА_2 зобов`язався сплатити не менше ніж по 1 300 гривень щомісяця до повного погашення боргу. Вказаний факт підтверджується копією договору міни від 24 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом і зареєстрованим у реєстрі за №5034.

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18 лютого 2009 року підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11 квітня 2016 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №198428219 від 31 січня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником 1/1 частки квартири АДРЕСА_2 .

Звітом про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна від 03 грудня 2019 року підтверджується, що вартість спірної квартири становить 198 500 гривень.

Актом від 03 березня 2020 року ПП "Комунальщик-4" підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 2016 року по теперішній час.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Між тим, ОСОБА_2 заявив про пропуск позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності до суду.

Так, ст.ст. 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано 11 квітня 2016 року та рішення набрало законної сили 22 квітня 2016 року.

Тобто, саме з 22 квітня 2016 року розпочався перебіг строку позовної давності для подання позову про поділ спільного майна подружжя.

Декларацією про доходи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 за 2016 рік, що міститься в загальному доступі на сайті https://public.nazk.gov.ua/declaration/467443a6-24bb-4e62-923b-c471cd788292, підтверджується, що станом на 2016 рік ОСОБА_1 у вказаній декларації зазначала, що в її користуванні є квартира загальною площею 68,20 кв.м, дата набуття права 09 грудня 2008 року, власником якої на 100% є третя особа - ОСОБА_2 .

Таким чином, про своє порушене право власності ОСОБА_1 достеменно знала ще у 2016 році, однак із зустрічною позовною заявою про визнання за нею права власності на частку спірного житла звернулася лише 17 березня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності і заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності не подала.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач звернулась до суду з пропуском строку позовної давності.

Посилання ОСОБА_1 на те, що строк позовної давності нею не пропущено, бо в неї була усна домовленість з ОСОБА_2 , що свою частку квартири він передає сину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам зустрічної позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є достатньої аргументованими.

Окрім того, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова