Справа № 163/1239/19 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/708/21 Категорія: 31 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Галицька І.П.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 11 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, який обгрунтувала тим, що вона із відповідачем ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 березня 2014 року, рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 04 жовтня 2018 року шлюб між ними розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 . За час шлюбу на підставі договору дарування від 28 серпня 2014 року ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та спільно із відповідачем на цій земельній ділянці розпочали будівництво житлового будинку.

Позивачка також зазначала, що у 2016 році відносини між нею і відповідачем погіршились, а тому вони почали проживати окремо. Вважаючи, що будинок належатиме їй на праві особистої приватної власності, оскільки він будувався на її власній земельній ділянці, відповідач постійно влаштовував сварки, застосовував відносно неї фізичне і психічне насильство, висловлював погрози та вимагав переоформити житловий будинок і земельну ділянку на нього.

Після державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачкою ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 продовжував систематично чинити на неї психічний тиск, змушував її подарувати йому будинок та земельну ділянку, в результаті чого позивачка 04 липня 2018 року підписала договори дарування нерухомого майна.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що у неї не було вільного волевиявлення на укладення договорів дарування нерухомого майна в користь відповідача, ці договори порушують права і законні інтереси їх неповнолітнього сина, оскільки позбавляють його житла, а тому просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер :05:002:0097), укладений 04 липня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 , та визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений 04 липня 2018 року між нею та ОСОБА_3 , та стягнути з відповідача в її користь судові витрати по справі.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 11 березня 2021 року позов у цій справі задоволено.

Постановлено визнати недійсним договір дарування ОСОБА_1 ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О.Ю. 04 липня 2018 року за реєстровим номером 864.

Визнано недійсним договір дарування ОСОБА_1 ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :05:002:0097, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О.Ю. 04 липня 2018 року за реєстровим номером 865.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4036 (чотири тисячі тридцять шість) гривень 80 копійок, з яких: 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок судового збору, 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Філюк В. І. подали апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу відповідача та його представника слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Задовольняючи позовні про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, судом першої інстанції враховано, що оспорені позивачкою договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені з порушенням вимог частини 3, 5 статті 203 ЦК України, оскільки вчинені позивачкою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску та не були спрямовані на реальне настання обумовлених у них правових наслідків.

Проте такі висновки місцевого суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

За матеріалами справи установлено, що 28 серпня 2014 року позивачка ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 28 серпня 2014 року набула в особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :05:002:0097 на території Згоранської сільської ради Любомльського району (на даний час Ковельського району) Волинської області (а. с. 13). На зазначеній земельній ділянці позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 розпочали будівництво житлового будинку з терасою та господарською будівлею, що підтверджується технічним паспортом на будинок від 20 березня 2018 року (т.1,а.с.82).

Крім того, судом установлено, що 24 травня 2018 року за позивачкою ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 травня 2018 року (т.1,а. с.79).

04 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладенй договір дарування земельної ділянки,за умовами якого ОСОБА_1 як дарувалник, яка обізнана про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарувала своєму чоловікові ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,12 га, яка розташована на території Згоранської сільської ради Любомльського району Волинської області (т.1,а.с.10).

Цього ж дня 04 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 як дарувальник, яка обізнана про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарувала своєму чоловікові ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (т.1,а.с.11-12).

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку, який мотивувала тим, що її волевиявлення на укладення зазначених правочинів не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, а також укладені правочини суперечать інтересам їх неповнолітнього сина.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У пункті 21 своєї Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідно встановити наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

За положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Проте всупереч зазначеним вимогам закону позивачка ОСОБА_1 будь-яких доказів на підтвердження вчинення до неї зі сторони відповідача ОСОБА_3 насильства суду не надала, тобто позивачка не довела застосування до неї фізичного або психічного тиску з боку відповідача.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про визнання оспорюваних договорів дарування земельної ділянки і житлового будинку недійсними з підстав вчинення їх проти волі позивача внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску, виходячи при цьому лише із відсутності об`єктивних причин та мотивів для здійснення нею такого дарунку ОСОБА_3 .

Крім того, судом не враховано, що для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої статті 231 ЦК України, позивач має довести саме факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що позивач уклала спірні договори через побоювання застосування до неї фізичного насильства з боку відповідача, ґрунтується на припущеннях, оскільки доказів фізичного чи психічного впливу на позивача зі сторони відповідача саме при укладенні оспорюваних договорів матеріали цивільної справи не містять, як і не наведено доказів безпосереднього причинного зв`язку між психічним тиском та волевиявленням сторони правочину щодо його підписання.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином не з`ясовано, чи мало місце застосування до позивачки ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску зі сторони відповідача ОСОБА_3 чи інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні договорів дарування, а також не з`ясовано наявність причинного зв`язку між фізичним або психічним тиском і вчиненням правочинів, які оспорюються.

Також місцевим судом до спірних правовідносин невірно застосовано положення статей 203, 231 ЦК України в частині відсутності вільного волевиявлення позивача ОСОБА_1 на вчинення оспорюваних правочинів та невідповідності її справжньої внутрішньої волі через наявність психічного тиску зі сторони відповідача ОСОБА_3 , оскільки в самих договорах дарування нерухомого майна зазначено, що дарувальник ОСОБА_1 обізнана про безоплатність цього правочину і подарувала нерухоме майно без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, а також обізнана із загальними вимогами, додержання яких є необхідне для вчинення правочину, усвідомлює значення своїх дій та діє згідно власного волевиявлення.

Отже, висновок суду про наявність застосування до позивачки ОСОБА_1 зі сторони відповідача ОСОБА_3 фізичного та психічного тиску на момент вчинення оспорюваних правочинів суперечить встановленим обставинам справи.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із-за невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 11 березня 2021 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задовленні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді