КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Ліпіною Марією Володимирівною, яка діє на підставі договору, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська правда», ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПП «Українська правда», ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації залишено без задоволення (т. 2 а.с. 70-89).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що суд помилково виходив з того, що висловлювання відповідача є оціночним судженням, а отже неправильно визначив характер поширюваної інформації; оцінюючи поширену інформацію, виходив зі свавільного необ`єктивного встановлення змісту висловлювань ОСОБА_2 ; дійшов висновку щодо відповідності дійсності частини поширеної інформації, який не ґрунтується на доказах, зібраних у справі; не врахував контексту поширюваної інформації та статусу суб`єкта висловлювання; безпідставно відмовив позивачу у приєднанні письмових доказів на підтвердження обставин, для з`ясування яких, суд вийшов з нарадчої кімнати 18.11.2020, до якої видалився для ухвалення рішення.

Також зазначає, що висновок суду про те, що вислови «подсунули», «спалился», «вшивость», «слупил», «каких-то», «что-то», «по-моему», «был наш» свідчать про те, що вживаючи ці мовно-стилістичні засоби «особа, яка дає інтерв`ю не стверджує про певні факти, та не вказує на конкретну дію, а лише висловлює своє бачення, свою оцінку подій, які відбувались» суперечить ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію». За твердженням апелянта, наведені вислови відносяться до стилістично зниженої лексики, яка не вказує на те, що особа висловлює своє бачення чи суб`єктивну оцінку подій, а вказує на те, що мовлення суб`єкту висловлювання характеризується присутністю сленгізмів, вульгаризмів, розмовних слів. Висловлювання ОСОБА_2 є твердженням про факти, а не оціночними судженнями (т. 2 а.с. 94-105).

17.02.2021 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що оспорювані позивачем висловлювання є суб`єктивною думкою відповідача-1, яка характеризує оцінку діяльності позивача, критикою, висловленою із використанням зворотів мови, слів у переносному значенні та на підставі інформації про позивача, яка раніше широко обговорювалася в засобах масової інформації, мала суспільний інтерес, а тому, не могли завдати шкоди особистим немайновим благам позивача.

Крім того, оспорювані висловлювання ОСОБА_2 не можуть трактуватися як твердження про вчинення позивачем злочину, передбаченого ст. 212 КК України (ухилення від сплати податків), оскільки у фразах ОСОБА_2 мова не йде про вчинення позивачем злочину, а висловлюється власна думка про особисті та професійні якості позивача, а тому, такі висловлювання жодного негативного забарвлення не несуть.

У відзиві ОСОБА_2 зазначено заперечення щодо клопотання позивача про приєднання апеляційним судом до матеріалів справи актів приймання передачі, складених на виконання Ліцензійного договору від 03.09.2015р.

ОСОБА_2 просить відмовити позивачу у задоволенні клопотання про приєднання доказів, у зв`язку з тим, що акти приймання передачі могли бути подані позивачем до Шевченківського районного суду м. Києва з дотриманням, встановлених ЦПК України строків для подання доказів, тому відсутні поважні причини пропуску процесуального строку для подання доказів та вони не повинні прийматися судом до уваги на підставі ст. 126 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що в позовній заяві та в заявах по суті, а також в клопотанні, поданому до апеляційного суду, відсутні посилання на акти приймання передачі, як на докази, які можуть підтвердити або спростувати доводи позивача. В клопотанні не зазначено, які саме обставини для справи мають бути встановлені на підставі цих доказів та яке значення для об`єктивного розгляду справи має дослідження цих доказів (т. 2 а.с. 132-145).

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

В судовому засіданні було задоволено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи документів, а саме актів приймання-передачі, однак на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України, вони залишені без розгляду.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті видання «Українська правда» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано інтерв`ю ОСОБА_2 , в якому була поширена інформація про ОСОБА_1 та цикл програм «ОСОБА_1 Live», які виходили в ефірі ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1».

У структурі публікації розміщено відеозапис інтерв`ю ОСОБА_2 , при дослідженні якого судом першої інстанції встановлено, що розмова між журналістом ОСОБА_9 та ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 була довшою ніж позивач зазначив у позовній заяві, а деякі вислови, зацитовані позивачем у позовній заяві, є неповними і вирваними з контексту.

Дослідженим судом відеозаписом встановлено наступне.

ОСОБА_2 : «А с этим ОСОБА_1, вы что, не помните, что было?»

ОСОБА_9 : «Ой, я кстати. Ситуация там така. Чого він пішов з каналу, так?»

ОСОБА_2 : «Потому что он нарушил контракт. Потому что он получил от меня предоплату»

ОСОБА_9 : «Яку суму?»

ОСОБА_2 : «За десять передач вперед»

ОСОБА_9 : «Ну, це мільйони, доларів?»

ОСОБА_2 : «Ну, не миллионы прямо, а, два миллиона, там, два с половиной миллиона»

ОСОБА_9 : «За десять передач. Він отримав ці гроші?»

ОСОБА_2 : «За десять передач. Взял деньги. Условие было, что он не должен брать деньги ни с кого.»

Після наступних запитань журналіста ОСОБА_9: «У кого взял?», «Вот так вот вы работаете?», подальший текст інтерв`ю частково відрізняється від того, що вказаний позивачем у позові.

Так, після запитання ОСОБА_9 : «У кого взял?»

ОСОБА_2 : «У каких-то мэров, там два по 50»

ОСОБА_9: «Серйозно?»

ОСОБА_2 : «Да, причем одного мы подсунули специально, чтобы проверить на вшивость»

ОСОБА_9 :«Вот так вот вы работаете?»

Співрозмовники посміхаються.

ОСОБА_2 : «Вот такая гниль. Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится.»

Під час цієї відповіді журналіст намагався задати уточнююче запитання і задає його з другої спроби.

ОСОБА_9 : «Тобто Ваша умова була, що він. Тобто умова, що ти не продаєш?»

ОСОБА_2 : «То есть. Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты больше ни с кого не собираешь»

ОСОБА_2 : «Ну, это ж у нього была практика, приглашать и забирать за это деньги. Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех. Там была передача, по моему, мэров что-то приглашали, там была какая-то история»

ОСОБА_2 продовжив: «Причем, не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или три по 50 тысяч. Один из них был наш. Ну все тут, уже не надо ничего, пусть скажет, очная ставка, доказать. Ну был. Была небольшая словесная перепалка, ну и все, и ушли они отдыхать.» (жестикулює руками, посмішка).

ОСОБА_9 : «Так. Чекайте , ви взяли та й просто виключили передачу. Ну правильно? Я ж пам`ятаю, що ви просто взяли та й виключили передачу, в той же вечір. Ну, так це ж було?»

ОСОБА_2 :«Ну, что-то было подобное, да. Ну все, он ушел с передачи. Разорвали с ним контракт. Не, ну это …»

Матеріалами справи підтверджується, що автором оспорюваної інформації, поширеної на веб-сайті «Українська правда» в інтерв`ю та у відеозаписі інтерв`ю, розміщеному за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та останнім вказаний факт не заперечувався.

У відповідності до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти, у тому числі, її передання по телебаченню та поширення в мережі інтернет.

З наявного в матеріалах справи експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет N 251/2019-ЕВ від 27.11.2019, складеного ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», вбачається, що було проведено фіксацію і дослідження змісту веб-сторінки за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлено факт поширення на веб-сайтіІНФОРМАЦІЯ_1, який належить ПП «Українська правда», інтерв`ю ОСОБА_2 .

В структурі публікації інтерв`ю знаходиться відео-програвач, який дозволяє переглядати відеозапис інтерв`ю ОСОБА_2 .

Факт поширення оспорюваної позивачем інформації не спростовано відповідачами.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що під час інтерв`ю з журналістом ОСОБА_9 , висловлювання ОСОБА_2 в цілому стосувались його ставлення до умов Ліцензійного договору № 03-09-15/03 від 03.09.2015, укладеного між ТОВ «ОСОБА_1 Студія» і ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та його виконання ОСОБА_1 . При цьому, зі змісту інтерв`ю чітко вбачається, що ОСОБА_2 виражав свій погляд на події, пов`язані з Ліцензійним договором. Суд першої інстанції вказав, що висловлювання ОСОБА_2 : «Сделал одну передачу, а на второй спалился. Взял деньги. Условие было, что он не должен брать деньги ни с кого было, что он не должен брать деньги ни с кого.. У каких-то мэров… Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится… Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты больше ни с кого не собираешь», яке позивач просить спростувати як недостовірне, а представник відповідача визнає як достовірне твердження, фактично знайшло своє підтвердження під час розгляду судової справи, оскільки: сторонами не заперечувалось, що фактична кількість передач, які виходили по ліцензійному договору, була менша ніж оплачено; гроші за 13 передач були перераховані наперед, а Ліцензійний договір містив пункти, які визначали права та обов`язки сторін.

Суд керувався тим, що долучені до матеріалів справи, як докази, роздруківки статей з сайтів в мережі Інтернет, підтверджують, що деякі особи вказували про відому їм інформацію щодо сплати грошових коштів за участь у програмах ОСОБА_1 , а отже дана інформація була темою суспільного обговорення на просторах Інтернет, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що висловлювання ОСОБА_2 «Ну это ж у него была практика, приглашать и забирать за это деньги. Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех.. Там была передача, мэров что-то приглашали, там была такая история.. не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или по три по 50 тысяч. Один из них был наш.» є оціночним судженням щодо інформації, яка обговорювалась раніше.

Також судом не знайдено підтвердження того, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує його, перешкоджає здійсненню його особистого немайнового права або призвела до негативних наслідків.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст. 32 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 3 ст. 30 Закону України «Про інформацію»).

Згідно ч. 1 ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа, стосовно якого (якої) у програмі чи передачі телерадіоорганізації було поширено відомості, які не відповідають дійсності або порушують його (її) права і законні інтереси, має право на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) у програмах та передачах даної телерадіоорганізації незалежно від того, було подано заяву з вимогою спростування чи ні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно характеру висловлювань ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації, та відповідно не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Перевіряючи рішення, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що викладені у відеозаписі, розміщеному у мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 та поширення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, який належить ПП «Українська правда», висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналіз змісту оспорюваного відеозапису свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що оприлюднені відповідачем висловлювання містять оціночні судження, які не підлягають спростуванню, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню.

Аналогічні висновки щодо неможливості спростування оціночних суджень сформовані у постановах Верховного Суду:від 01.02.2018 у справі № 757/33799/15-ц, від 11.02.2019 у справі № 725/5585/16-ц, від 27.05.2020 у справі N 757/72390/17-ц, від 30.07.2020 у справі N 200/20351/18, від 04.11.2020 у справі № 757/30984/18-ц.

Враховуючи контекст у наступних висловлюваннях: «Сделал одну передачу, а на второй спалился. Взял деньги, Условие было, что он не должен брать деньги ни с кого было, что он не должен брать деньги ни с кого..Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится.. Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты больше ни с кого не собираешь» ОСОБА_2 продовжує свою думку стосовно обставин недотримання умов Ліцензійного договору та припинення співпраці з позивачем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 висловлював своє бачення обставин та причин, пов`язаних з виконанням і розірванням Ліцензійного договору, який мав місце в реальності, тобто речення чи частини речень, озвучені ОСОБА_2 під час інтерв`ю журналісту мають підґрунтя, яке було в дійсності, а саме: укладення та виконання Ліцензійного договору № 03-09-15/03 від 03.09.2015, укладеного між ТОВ «ОСОБА_1 Студія» і ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», що сторонами не заперечується.

Висловлювання ОСОБА_2 «проверить на вшивость», «вот такая гниль» вжиті у переносному значенні та в них не згадується особа позивача. Більше того, такі словосполучення не мають нормативного визначення, тому їх значення можна тлумачити, виходячи лише із особистого їх сприйняття автором висловів.

Також слова «подсунули», «спалился», «слупил»,«каких-то», «какая-то», «по моему», «был наш» вказують на висловлювання особою свого бачення, своєї оцінки, тому речення: «У каких-то мэров… причем одного мы подсунули специально, чтобы проверить на вшивость…», є оціночним судженням, висловленими емоційно із використанням зворотів мови.

Наведена інформація не містить посилання на жоден факт, який може бути перевірений на достовірність, а відображає власну критичну оцінку автором суспільно-політичної діяльності позивача, висловлену у формі оціночних суджень.

Всупереч твердженню позивача в висловлюванні ОСОБА_2 : «Ну это ж у него была практика, приглашать и забирать за это деньги. Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех.. Там была передача, мэров что-то приглашали, там была такая история.. не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или по три по 50 тысяч. Один из них был наш..» не зазначено жодного конкретного факту у відношенні позивача щодо скоєння ним протиправних дій, передбачених ст. 212 КК України (ухилення від сплати податків) та ст. 189 КК України (вимагання), а носить загальний характер, оскільки в ній позивача не звинувачено у вчиненні протиправних дій, передбачених КК України, так само не вказано які конкретно незаконні дії, зокрема, щодо ухилення від сплати податків або вимагання скоїв позивач.

Також, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірні висловлювання не носять характеру однозначного твердження і зроблені ОСОБА_2 у формі міркувань, критики, оцінки дій позивача, що виключає можливість спростування його слів у судовому порядку, тому з урахуванням вжитих мовно-стилістичних засобів є його особистими суб`єктивними судженнями (зокрема, оцінка дій, ставлення, тлумачення).

Позивач є відомим журналістом та телеведучим, який веде суспільно-політичні програми, тому його професійна діяльність пов`язана з тим, що він доносить відповідну інформацію, власні критичні погляди на суспільно-політичні процеси і явища населенню України, відіграє певну роль у суспільному житті України, в у зв`язку з чим він, як публічна особа, має усвідомлювати, що його діяльність може стати предметом ретельної уваги суспільства та публічного обговорення, піддаватись певній критиці.

Позивачем не доведено, що інформація про нього є фактами, а не оціночними судженнями, і була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення особистих критичних думок відповідача з приводу діяльності позивача.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що висловлювання, здійснені відповідачем стосовно позивача, є оціночними судженнями та відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» така інформація не підлягає спростуванню, а тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 277 ЦК України, і задоволення позову.

Також позивачем не доведено, що поширенням оспорюваної інформації було завдано шкоду його особистим немайновим правам, негативно вплинуло на його ділову репутацію чи стосунки з оточуючими.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не підлягає задоволенню вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з поширенням недостовірної інформації щодо нього.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні підстави для задоволення первісних позовних вимог в частині визнання поширеної відповідачами інформації недостовірною, похідна вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги, апелянта не наводять жодних аргументів та не дають жодного доказу на підтвердження того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та безпідставним.

Загалом доводи апеляційної скарги позивача були предметом розгляду суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, а також до власного тлумачення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та норм процесуального права.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається з урахуванням статей 76-77, 81 ЦПК України, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову. Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Ліпіною Марією Володимирівною, яка діє на підставі договору, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська правда», ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 17 червня 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська