ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1331/21 Справа № 212/3048/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ :

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування свого позову зазначив, що він працював з 20 березня 1963 року по 11 квітня 1967 року скрепщиком-крепільником, та бурильником-кріпильником, з 20 червня 1967 року по 08 лютого 1971 року підземним бурильником, з 24 травня 1971 року по 27 червня 1989 року підземним бурильником, та підземним прохідником. на шахті Гігант виробничого об`єднання «Кривбасруда» правонаступник якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

При цьому, внаслідок недосконалості робочого процесу, підпадав під вплив підвищених шкідливих впливів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, який не забезпечив безпечні та належні умови праці він отримав хронічне професійне захворювання.

За діагнозом хронічна вібраційна хвороба другої ст. синдром полірадикулонейропатії (на фоні полісегментарної дископатії) в фазі загострення, з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та попереково-крижовому рівнях. Нейродистрофією у вигляді двоплечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., деф. артрозу та періартрозу ліктьових ПФ 1 ст. і колінних ПФ 2 ст. суглобів та нейросудинним компонентом.

Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів та отриманої травми під час нещасного випадку на виробництві.

Крім цього, 14 грудня 1977 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний вопадок, а саме він був прижатий до вагона та отримав травму правої ключиці.

По факту нещасного випадку було проведене розслідування, про що був складений акт про нещасний випадок №90 від 15 грудня 1977 року.

Наказом №280 від 1994 році по шахті Гігант йому призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди.

10 жовтня 1994 року при огляді ЛТЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% від нещасного випадку та профзахворювання.

При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 18 жовтня 2006 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та встановлено третю групу інвалідності - безстроково.

У зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійне захворювання ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв`язку з професійним захворюванням змінилися його спосіб та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 200000 гривень 00 копійок, яку він просив стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат».

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди від ушкодження здоров`я задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, в зв`язку з ушкодженням здоров`я, в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1000 гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з визначеним судом розміром моральної шкоди подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про зміну судового рішення в частині збільшення розміру моральної шкоди до заявлених у позові вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не було враховано його поганий стан здоров`я, який не покращується, а навпаки погіршується, що підтверджено висновками МСЕК, відсоток втрати професійної працездатності, який становить 60% та встановлення третьої групи інвалідності, вину відповідача у трудовому каліцтві та отриманому професійному захворюванні. Вказує, що спричинені ушкодження здоров`я змінили рівень його життєвої діяльності, оскільки він прикладає багато зусиль для організації свого життя, що на його думку є підставою для зміни рішення суду та повного задоволення його позовних вимог.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року змінено в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_2 , збільшено цей розмір з 50 000 грн. до 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

12 жовтня 2020 року відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» подав до суду першої інстанції апеляційну скаргу на Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року, яка надійшла на адресу Дніпровського апеляційного суду 16 жовтня 2020 року та ухвалою суду апеляційної інстанції було відкрито апеляційне провадження і справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами на 03 грудня 2020 року.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Скаржник вказує, що первинно втрату працездатності позивачу було встановлено 10.10.1994 року, у зв`язку з чим суд при ухваленні рішення повинен був керуватися законодавством, яке діяло у жовтні 1994 року.

Окрім того, відповідач зазначає, що внаслідок неповного з`ясування обставин справи суд стягнув моральну шкоду з неналежного відповідача, оскільки ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником шахти «Гігант» ВО «Кривбасруда», працюючи на якій позивач отримав трудове каліцтво.

Також, скаржник вважає, що оскільки у позивача право на стягнення моральної шкоди виникло з жовтня 1994 року, тобто більш ніж 26 років тому, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права і не ставив питання про поновлення цього строку.

Вказує, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не порушувало законні права позивача, тому на нього не може бути покладено обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди ОСОБА_1 , що випливає з приписів ст.440-1 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

На думку скаржника, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також сталої судової практики, яка склалася по аналогічним справам та вважає його надто завищеним.

Також відповідач, посилаючись на положеннями Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зазначив, що стягнута судом моральна шкода на користь позивача в розмірі 50000 грн. стягнута без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, тоді, як апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач пропрацював з 20 березня 1963 року по 11квітня 1967 року скрепщиком-крепільником, та бурильником-кріпильником, з 20 червня 1967 року по 08 лютого 1971 року підземним бурильником, з 24 травня 1971 року по 27 червня 1989 року підземним бурильником, та підземним прохідником на шахті Гігант виробничого об`єднання «Кривбасруда» правонаступник якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 27 червня 1989 року ОСОБА_1 звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням в зв`язку з виходом на пільгову пенсію, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини в 1994 році ОСОБА_1 було встановлено професійне захворювання за діагнозом хронічна вібраційна хвороба другої ст. синдром полірадикулонейропатії (на фоні полісегментарної дископатії) в фазі загострення, з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та попереково-крижовому рівнях. Нейродистрофією у вигляді двоплечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., деф. артрозу та періартрозу ліктьових ПФ 1 ст. і колінних ПФ 2 ст. суглобів та нейросудинним компонентом.

Також, 14 грудня 1977 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок, а саме він був прижатий до вагона та отримав травму правої ключиці.

Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві було проведено розслідування по факту нещасного випадку, що підтверджується актом про нещасний випадок №90 від 15 грудня 1977 року.

Наказом №280 від 1994 року по шахті ОСОБА_3 призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди.

За висновком ЛТЕК № від 10 жовтня 1994 року позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% від нещасного випадку та профзахворювання.

При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 18 жовтня 2006 року ОСОБА_1 було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та встановлено третю групу інвалідності - безстроково.

Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми, крім цього на стан здоров`я позивача вплинув нещасний випадок на виробництві який мав місце 14 грудня 1977 року в результаті якого ОСОБА_1 отримав виробничу травму, що підтверджується Актом про нещасний випадок №90 від 15 грудня 1977 року та наказом №280 від 1994 року по шахті Гігант, яким ОСОБА_1 призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №472 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, ст.12 Закону України "Про охорону праці", й виходив з того, що оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював ОСОБА_1 тим самим порушивши норми Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання ОСОБА_1 професійного захворювання, та втрати професійної працездатності, відповідач є винним у заподіянні моральної шкоди позивачеві.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та їх наявності про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог у зв`язку з подачею позову до неналежного відповідача, а також із завищеним розміром відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Так судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач пропрацював з 20 березня 1963 року по 11 квітня 1967 року скрепщиком-крепільником, та бурильником-кріпильником, з 20 червня 1967 року по 08 лютого 1971 року підземним бурильником, з 24 травня 1971 року по 27 червня 1989 року підземним бурильником, та підземним прохідником на шахті Гігант виробничого об`єднання «Кривбасруда», що підтверджено трудовою книжкою та актом про нещасний випадок на виробництві (а.с.10-12).

Також судом встановлено, що 27 червня 1989 року ОСОБА_1 звільнився з підприємства шахти Гігант виробничого об`єднання «Кривбасруда» за власним бажанням в зв`язку з виходом на пільгову пенсію, що підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с.11-12).

Матеріалами справи підтверджено, що 14 грудня 1977 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок, якого останній отримав травму правої ключиці.

На підприємстві було проведено розслідування по факту нещасного випадку, що підтверджено актом про нещасний випадок №90 від 15 грудня 1977 року (а.с.10).

Наказом №280 від 1994 року по шахті Гігант ОСОБА_1 призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди (а.с.9).

Висновком ЛТЕК від 10 жовтня 1994 року позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% від нещасного випадку та профзахворювання (а.с.7).

При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 18 жовтня 2006 року ОСОБА_1 було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та встановлено третю групу інвалідності безстроково (а.с.8).

Суд встановив, що правовідносини з приводу відшкодування шкоди між сторонами виникли з часу встановлення втрати професійної працездатності, тобто з 10 жовтня 1994 року коли позивачу первинно було визначено ступінь втрати професійної працездатності.

Згідно п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Зазначене передбачалося як п.38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. №472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» №77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст.12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. №472.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст.ст.23, 1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правил що діяли на час встановлення ОСОБА_1 втрати працездатності.

Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст.440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався нормами закону, наведеними вище, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин (10.10.1994 року), тому доводи відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача, що ПАТ Кривбасзалізрудком не є правонаступником шахти «Гігант», на якій працював позивач в шкідливих умовах праці та отримав трудове каліцтво в період його праці з березня 1963 року по 27 червня 1989 року., з огляду на наступне.

У частині першій статті 37 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року, що був чинним на час перейменування виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу.

Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємних зобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами.

Згідно із частинами першою та шостою статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні», ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду.

При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства.

У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5, було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань.

Розподільчий баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи.

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц.

На підставі викладеного, вбачається, що тредове каліцтво та професійне захворювання виникло у позивача саме під час його перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», на якого законодавством було покладено обов`язок із забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці. Виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовно на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», перетворене на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром» та у подальшому перетворене у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

Структурні одиниці виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», новостворені з 20 січня 1998 року, у тому числі шахта «Гигант-Дренажна» не мали статусу юридичних осіб. Створення на базі окремих структурних підрозділів виробничого об`єднання «Кривбасруда» - шахт «Першторавнева-Дренажна» та «Гигант-Дренажна» - державного підприємства «Кривбасгідрозахист» відбулось вже після припинення трудових відносин позивача з виробничим об`єднанням «Кривбасруда», а розподільчим балансом від 01 липня 1998 року не було прямо передбачено переходу до ДП «Кривбасгідрозахист» обов`язку з відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я під час перебування у трудових відносинах з ВО «Кривбасруда».

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Кривбасзалізрудком», а працював у структурних підрозділах ВО «Кривбасруда», які ліквідовані без правонаступника, з огляду на наступне.

Криворізький гірничорудний трест «Кривбасруда» був створений після визволення міста від окупації в лютому 1944 році для відбудови підприємств гірничорудної промисловості Кривбасу, який підпорядковувався Наркомату гірничодобувної промисловості УРСР та з 1951 року трест «Кривбасруда» був розділений на два трести «Дзержинськруда» та «Ленінруда».

Криворізький трест «Дзержинськруда» з 1951 року підпорядковувся Міністерству металургійної промисловості СРСР та у 1973 році реорганізований в промислове об`єднання видобутку руд підземним способом «Кривбасруда».

З 1975 року до складу виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» входило 11 рудоуправлінь на правах структурних одиниць, у тому числі шахта «Гігант».

Згідно п. 1 наказу ВО «Кривбасруда» від 07 жовтня 1997 року № 120 шахта «Гігант», як структурна одиниця була ліквідована.

Згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовно на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з пунктом 2 цього наказу правонаступником перейменованого виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було призначене державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248 та пункту 1 наказу державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (далі - ДАК «Укррудпром») від 31 грудня 1999 року № 347 державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром».

У наказі ДАК «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 вказано, що зазначене дочірнє підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов`язків реорганізованого державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Згідно з пунктами 1 та 3.2 наказу ДАК «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 вказане дочірнє підприємство шляхом реорганізації було перетворено у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», яке стало правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків дочірнього підприємства.

Відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» від 30 березня 2011 року № 1/2011 та зареєстрованого 04 квітня 2011 року, ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» змінив найменування на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

Наведене вище вказує на те, що шахта «Гігант», як структурна одиниця не була виділена зі складу ДВО «Кривбасруда» у юридичну особу, а була у 1997 році ліквідована, у зв`язку з чим юридична особа ПАТ «Кривбасзалізрудком як правонаступник ДВО «Кривбасруда», має нести перед позивачем ОСОБА_1 , відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження його здоров`я моральну шкоду, оскільки позивач працював в структурній одиниці ДВО «Кривбасруда» це до її ліквідації, тому доводи відповідача, що він не є належним відповідачем у цій справі, колегія суддів відхиляє.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, ступінь втрати професійної працездатності, моральні та фізичні страждання позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховав й ту обставину, що ОСОБА_1 протягом досить тривалого часу (більш ніж 20 років) не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Судом також були враховані роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України, де зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи, що узгоджується із висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 24 грудня 2014 року по справах № 6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18 березня 2015 року № 6-24цс15.

Виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на момент звернення позивача із позовом, становив 4723 гривні, та з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, визначив розмір моральної шкоди в сумі 100 000 гривень

Однак, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок тривалої роботи позивача, впродовж більш ніж 26 років в умовах праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми, крім цього на стан здоров`я позивача вплинув нещасний випадок на виробництві який мав місце 14 грудня 1977 року в результаті якого ОСОБА_1 отримав виробничу травму, у ОСОБА_1 виникло професійне захворювання і позивач, первинно в жовтні 1994 року втратив 45% працездатності, в подальшому з вересня 1996 року позивачу була встановлена ступінь втрати 50% і трета група інвалідності, а з жовтня 2006 року визначено 60% втрати працездатності з встановленням третьої групи інвалідності, безстроково,що свідчить про те, що тривалий та систематичний процес лікування не поліпшує стан здоров`я позивача, а навпаки стан здоров`я погіршується, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, незворотність негативних наслідків, спричинених професійним захворюванням і трудовим каліцтвом, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 100000 грн. до 180 000 грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, яке набрала чинності з 23.05.2020 року та якою передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди визначеної рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст. 175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1000 грн. до 1800,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Також з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 2700 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1800 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь ОСОБА_1 зі 100 000 (ста тисяч) грн. до 180 000 (ста вісімдесяти тисяч) грн., відповідно, збільшивши суму судового збору стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 1000 грн. (тисячі гривень) до 1800 грн. (тисячі вісімсот гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 2700(дві тисячі сімсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: