Справа № 456/1983/20
Провадження № 2/456/222/2021
РІШЕННЯ

іменем України

08 лютого 2021 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

при секретарі Карпин О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду та просить визнати за нею право спільної сумісної власності на виплачену ОСОБА_2 заробітну плату в період шлюбу з 19.10.2006 до 05.02.2019 та стягнути з ОСОБА_2 в користь позивача за період з січня 2014 року до січня 2019 року Ѕ виплаченої заробітної плати за місцем роботи у філії Бурового управління «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування». В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 19.10.2006 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №450. Даним рішенням суду встановлено, що позивач ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог мотивував, що в 2014 році ОСОБА_1 забрала дітей, своє майно та пішла від нього. З того часу вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Поясненнями ОСОБА_2 в судовому засіданні достовірно з`ясовано, що сторони не проживають однією сім`єю уже більше трьох років. Окрім цього з`ясовано, що ОСОБА_2 продовжує матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей, оскільки це є його обов`язком та надав рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісяця. Керуючись ч.2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відтак, поділу підлягає сума заробітної плати, що належить до виплати ОСОБА_2 , тому позивачу належить Ѕ частка суми заробітної плати. ОСОБА_2 виплачується орієнтовно 8446,44 =(12669,66-12669,66х1/3) заробітної плати щомісячно в період з січня 2014 року = (12.01.2017-три роки), де 12.01.2017 дата ухвалення рішення про розірвання шлюбу, яким встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю протягом трьох років, до січня 2017 року (до закінчення повного місяця січня 2019, який передує даті ухвалення постанови 05.02.2019 і набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу), всього 60 місяців=(січень2019-січень 2014)х12. Таким чином, частка позивача становить орієнтовно 253393,20 грн.(8446,44:1/2х60).

03.07.2020 відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, яким позов вважає безпідставним, мотиви надумані та не підлягає задоволенню. Позивач ОСОБА_1 є колишньою дружиною, оскільки шлюб розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017. Від шлюбу мають двоє дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачем. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016, на утримання дітей починаючи з 14.03.2014 сплачуються аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів (заробітку) щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Аліменти сплачуються вчасно, заборгованості по сплаті немає. З 2014 року сторони стали проживати окремо, не ведуть спільного господарства, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу. До 2014 року зароблена заробітна плата в повному обсязі йшла в сім`ю. Після припинення шлюбних відносин зароблені кошти, за винятком аліментів, є особистою приватною власністю відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України. Джерелом їх набуття не є спільна праця подружжя, а особиста праця, тому розпоряджається на власний розсуд. Крім свого утримання та дітей, на утриманні також двоє батьків пенсіонерів інвалідів з якими проживає: батько ОСОБА_5 з інвалідністю ІІІ групи та мати ОСОБА_6 з інвалідністю ІІ групи, оскільки пенсії батьків не вистачає для їх утримання та лікування. Позивач є працездатною та після припинення шлюбних відносин повинна утримувати себе самостійно. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016 по цивільній справі №456/1608/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_7 аліментів на її утримання у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 30.05.2016 по 19.10.2024. В задоволенні решти позову про стягнення в її користь аліментів на її утримання в розмірі решти прожиткового мінімуму було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2016 рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016 скасовано, а в позові відмовлено.

22.07.2020 позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, яким зазначає аргументи, що відповідач зазначив, що шлюб розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017, хоча не зазначив, що рішення від 12.01.2017 набрало чинності 05.02.2019 після перегляду судом апеляційної інстанції. Однак відсутність сімейних відносин між подружжям не виключає наявності між ними шлюбних відносин, зокрема майнових відносин. В період шлюбу (з 2006 року по 2019 рік) працездатна дружина не мала самостійного заробітку (доходу) з поважних причин, здійснення догляду за дитиною-інвалідом ОСОБА_3 , 2006 р.н., про що відомо відповідачу. Відтак, зароблені особистою працею чоловіка ОСОБА_7 кошти в період з 2014 року до припинення шлюбу 05.02.2019 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім цього, відповідач не надав допустимих доказів, що за час шлюбу з 2006 року до 2019 року батьки, які є пенсіонерами-інвалідами, перебували на його утриманні або мали потреби у матеріальній допомозі. За викладених обставин, позивач просить відхилити заперечення відповідача.

22.07.2020 позивачем ОСОБА_1 подано позовну заяву в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України, якою доповнює підстави позову, зокрема: постійним місцем проживання ОСОБА_1 та трьох її дітей ( ОСОБА_8 , 2002 р.н., ОСОБА_3 , 2006 р.н. та ОСОБА_4 , 2009 р.н.) є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживають разом з мамою ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та показами свідка ОСОБА_9 . Постійним місцем проживання відповідача є садибний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , у якому проживає разом із своїми батьками. Шлюб між сторонами був зареєстрований 19.10.2006 і розірваний на підставі рішення суду, яке набрало чинності 05.02.2019. Після реєстрації шлюбу у 2006 році і до 2014 року позивач разом з двома дітьми проживала у врем`янці на території садибної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_7 продовжував проживати зі своїми батьками у садибному житловому будинку. Так, з 2014 року позивач в порядку реалізації права на вільний вибір місця проживання та з інших поважних причин повернулась до постійного місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . На час повернення позивача до постійного місця проживання, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали з бабусею ОСОБА_10 , яка піклувалась про них, оскільки батьки відповідача є пенсіонерами-інвалідами та відповідач працює вахтовим методом, тому не може особисто здійснювати щоденне піклування за малолітніми дітьми, особливо за ОСОБА_3 , 2006 р.н. Намагаючись примусити позивача повернутись разом з дітьми до проживання у врем`янці, відповідач з 2014 року припинив надавати кошти на потреби сім`ї. За вказаних обставин, позивач змушена звернутись в суд про стягнення аліментів на утримання дітей та згодом на своє утримання під час шлюбу, оскільки одержувана надбавка на догляд за дитиною інвалідом в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму не забезпечує їй прожиткового мінімуму. Враховуючи викладене, просить визнати право позивача на вільний вибір місця проживання під час шлюбних відносин в період з часу реєстрації шлюбу 19.10.2006 до його розірвання 05.02.2019 на підставі рішення.

20.08.2020 відповідачем ОСОБА_7 подано відзив на позовну заяву від 17.07.2020, яким вважає позовну заяву не зрозумілою, чи взагалі змінює предмет позову чи заявляє нові. Даний позов вважає безпідставним, мотиви надумані, факти перекручені, тому не підлягає до задоволення. Шлюб з позивачем розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017, судове рішення набрало законної сили 05.02.2019. Шлюбні відносин між сторонами припинились ще до 2014 року, а з 2014 року стали проживати окремо та перестали вести спільне господарство. Право на вільний вибір місця проживання особи гарантується ст.33 Конституції України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ніхто незаконно не обмежував ОСОБА_1 у свободі пересування, а відтак не має потреби встановлювати це право особи судовим рішенням.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча подала заяву щодо розгляду справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, хоча подав заяву про розгляд справи за його відсутності та позовні вимоги не визнає.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.10.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 450.

На підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.04.2014 стягуються аліменти з ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в користь матері ОСОБА_1 до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 14.03.2014 року/а.с.50/.

На підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 05.02.2019 /а.с.12-13/.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017 залишено без змін /а.с.14-16/.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 30.05.2016 року і до ІНФОРМАЦІЯ_5 . В задоволенні решти позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання в розмірі решти прожиткового мінімуму відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти за минулий час на її утримання в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 15.03.2016 року і до 30.05.2016 року /а.с.21/.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2016 рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини відмовлено /а.с.22-23/.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В своїй постанові по справі 6-38цс15 від 03.06.2015 року Верховний суд України дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом витребувано всі докази на яких наполягала позивач, як на підтвердження своїх доводів зазначених в позовних вимогах.

Зокрема, судом було витребувано довідки про заробітні плати ОСОБА_7 , яка виплачена в період з січня 2014 року по січень 2019 року та про режим його роботи.

Доходи відповідача ОСОБА_7 знайшли своє відображення у відповіді АТ «Укргазвидобування» Філії БУ «Укрбургаз» Шебелинське відділення бурових робіт №07-01-2326 від 14.12.2020 та ОСОБА_7 працює з 14.10.2004 у відділенні бурильником експлуатаційного та розвідувального буріння свердловини на нафту та газ шостого розряду центральної інженерно-технологічної служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодного конкретного доказу про витрати коштів відповідачем ОСОБА_7 не в інтересах сім`ї та не на потреби сім`ї позивачем ОСОБА_1 суду у цій справі не було надано.

Стосовно доходів судом було встановлено, що вони отримані під час шлюбу та сторони мали можливість їх витратити також під час шлюбу, в період який обидві сторони вважають часом ведення спільного господарства.

Доводи позивача про те, що їй не надавались кошти відповідачем під час шлюбу є не доведеними та не підтвердженими фактичними даними.

Так, опитана у ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивачки, пояснила, що позивачка з народження проживала в квартирі по АДРЕСА_1 та після одруження пішла жити у врем`янку з чоловіком та дітьми, хоча чоловік практично проживав з батьками. З початку 2014 року відповідач перестав давати позивачці та дітям кошти, хоча він працював на буровій. Позивачка не працювала, бо доглядала за дитиною сином-інвалідом. На аліменти спочатку не подавала та в подальшому з середини 2014 року відповідач сплачує аліменти.

Опитаний у ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_11 , для якого позивачка є його приймачка, повідомив, що позивачка постійно проживала по АДРЕСА_1 та з 2006 року коли вийшла заміж почала проживати разом з дітьми по АДРЕСА_2 у врем`янці. Відповідача там ніколи не було і ніколи не бачив. В кінці 2013 року позивачка пішла жити до мами. Відповідач наполягав, щоб вона вернулася у врем`янку, однак за хворою дитиною потрібно було доглядати, а відповідач працював вахтовим методом. Відповідач казав, що якщо не повернеться до врем`янки, то ніяких грошей він давати не буде. Примус полягає в тому, що позивачка була фінансово залежна від відповідача.

Доказів, які б підтверджували сумісне проживання сторін однією сім`єю з 2014 року, наявності сімейно-шлюбних стосунків, позивачем, всупереч вимогам ЦПК України, до суду не надано, як і не надано належних доказів спільного ведення господарства, наявності єдиного бюджету.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, можна дійти обґрунтованого висновку, що наявні у відповідача кошти, які зароблені особистою працею, не є такими, що заощаджені відповідачем разом з позивачем у шлюбі. Окрім цього, шлюб припинив своє існування за твердженням сторін та свідків ще у 2014 році.

Для сімейних відносин важливе значення має не лише формально зареєстрований шлюб, а й дійсні стосунки чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і сторони фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя.

Означену правову позицію підтримано Верховним Судом у Постанові від 20.06.2018 по справі № 263/240/16-ц.

Що стосується позовних вимог про визнання права на вільний вибір місця проживання під час шлюбних відносин в період з часу реєстрації шлюбу, слід зазначити, що згідно ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Але кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин або до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Окрім цього, відповідно до ст.119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, в постанові Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 чітко встановлено, що вимоги відповідача щодо режиму окремого проживання подружжя суд визнав безпідставними, оскільки в ході розгляду справи достовірно встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю уже більше трьох років, що підтверджує формальність існування їхньої сім`ї.

Таким чином, дані позовні вимоги є безпідставними.

Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, з урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя С. С. Сас