Справа № 132/1925/20
Провадження № 2/132/55/21
РІШЕННЯ

Іменем України

03.02.2021р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі: головуючого - судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання - ПІДГЕРСЬКІЙ О.В., за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката ШИТОТЮК О.В., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката КАЛЕНЯКА Е.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області цивільну справу №132/1925/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 , як особи, що не проживає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, а саме з лютого 2019 року. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій значяться зареєстрованими її рідний син: ОСОБА_4 , малолітній онук ОСОБА_5 ; та бувша невістка ОСОБА_2 , яка в лютому 2019 року, подавши на розлучення, вибула із цього житлового приміщення, забравши всі свої речі. З цього часу, відповідач у спірному житлі не проживає, не з`являється, ніяких матеріальних та фізичних витрат по утриманню даної квартири не несе, ремонт не проводить, комунальні послуги не оплачує. Таким чином, ОСОБА_2 добровільно відмовилась від права користування спірним житловим приміщенням, вибувши з нього за власним волевиявленням, наміру вселитись назад не виявляє та жодних дій з цього приводу не вчиняє, при цьому добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає. Весь тягар по утриманню житла, у тому числі за комунальні послуги нараховані з розрахунку осіб, які в квартирі не проживають, несе вона, чим порушуються її права, як власника. Крім того, вона не може вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд. Оскільки відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад рік, вона втратила право на користування квартирою, а тому просить позов задовольнити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020р. вказаний цивільний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 10.07.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 19.10.2020р. та зареєстрований в канцелярії за вхідним номером 9677/20, відповідач ОСОБА_2 просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Так, вона не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 , з поважних причин, зокрема через навчання її малолітнього сина ОСОБА_5 в місті Вінниця Вінницької області, та необхідністю догляду за ним. Вона намагалась повернутись до спірної квартири, однак позивачем та її сином були замінені замки на вхідних дверях, ключі від якої їй відмовились надавати, отже їй чинились перешкоди у користуванні нею. Вважає, що позбавлення її права користування житловим приміщенням, фактично позбавить такого ж права і її малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також зареєстровані в спірній квартирі.

На підставі ухвали суду від 20.10.2020р., до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей, сім`ї та молоді Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області.

У відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 03.11.2020р. та зареєстрований в канцелярії за вхідним номером 10319/20, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шимотюк О.В. зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй чинились перешкоди у користуванні спірною квартирою, як то звернення до поліції та інших компетентних органів з даного приводу з метою захисту порушеного права. Натомість, відповідач змінила своє місце проживання ні через зміну місця навчання сина ОСОБА_5 , як вона вказує у відзиві, а у зв`язку із утворенням іншої сім`ї з ОСОБА_7 , у яких народився спільний син ОСОБА_6 , та які проживають у належній ОСОБА_7 квартирі.

Відповідно до ухвали від 03.11.2020р., змінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а саме Службу у справах дітей, сім`ї та молоді Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, на Орган опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області.

Згідно ухвали від 16.11.2020р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У додаткових поясненнях, які надійшли на адресу суду 22.01.2021р. та зареєстровані в канцелярії за вхідним номером 153/21-Вх., відповідач ОСОБА_2 зазначає, що квартира АДРЕСА_1 , є спільно нажитим майном з її колишнім чоловіком ОСОБА_5 , та в подальшому підлягатиме розподілу в судовому порядку. Формальним власником даної квартири є мати її колишнього чоловіка - позивач ОСОБА_1 , яка заявляючи позовні вимоги, намагається заволодіти її законною часткою нерухомого майна та позбавити її дітей законного права вподальшому володіти цією часткою. Вона дійсно з 01.03.2019р. не проживає у спірній квартирі, однак не проживає у ній з поважних причин. Так, після розлучення на її адресу з боку колишнього чоловіка неодноразово почали надходити погрози фізичною розправою із застосуванням вогнепальної зброї, адже він являється працівником поліції та має безперешкодний доступ до неї. Перебування в квартирі разом із колишнім чоловіком було неможливим та викликало у неї страх за своє життя та здоров`я, а також життя і здоров`я їх сина. А тому, під впливом погроз колишнього чоловіка та озвученим ним наміром спільного проживання проти її волі, вона змушена була поспіхом зібрати деякі речі та тимчасово разом із сином виїхати з квартири, залишивши все спільно нажите майно (меблі, техніку), сподіваючись на подальше мирне урегулювання конфлікту та поділу спільної квартири, та переїхати до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де вони проживали з сином до листопада 2019 року. Потрапити до спірної квартири та користування своїми речами вона не має, до поліції не зверталась, адже враховуючи те, що син позивача є поліцейським та працює у відділі, який обслуговує місто Калинівку, сподіватися на об`єктивність її працівників марна справа, крім того вона не полишала надії на мирне врегулювання конфлікту щодо розподілу спільного майна та розгляду варіанту добровільної грошової компенсації. З березня 2019 року по жовтень 2019 року вона та її син проживали разом в будинку її батьків за адресою: АДРЕСА_2 , а з листопада 2019 року по сьогоднішній день вона з сином проживає у АДРЕСА_3 . Позбавлення її права користування спірною квартирою призведе до відсутності та/або невизначеності реєстрації місця проживання малолітньої новонародженої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде суперечити її інтересам і обмежувати реалізацію права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я, на соціальний захист тощо, адже іншого житла на праві власності у неї немає, а зареєструвати новонароджену дитину в квартирі в якій зареєстрований її чоловік ОСОБА_6 , не являється актуальним, оскільки квартира належить батькам чоловіка, його частина визначена в розмірі 1/4, та в подальшому підлягає продажу, а тому чоловік буде знятий з місця реєстрації, і їх син залишиться без реєстрації місця проживання та не зможе в повному обсязі реалізувати свої права та отримувати будь-які адміністративні послуги.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ШИМОТЮК О.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином в передбаченому законом порядку, згідно додаткових пояснень просила справу розглянути за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат КАЛЕНЯКА Е.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив у їх задоволенні позивачу відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов та додаткових поясненнях.

Третя особа - уповноважений представник Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в передбаченому законом порядку, із заявою чи клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 22.11.2016р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2899.

18.01.2017р. у даній спірній квартирі зі згоди власника були зареєстровані: син позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та їх малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить довідка Комунального підприємства «Житловик» м. Калинівка від 25.06.2020р. № 532.

Отже, відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї (дружина сина позивача) і набула право користування квартирою.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26.02.2019р. у цивільній справі №132/239/19, яке в передбаченому законом порядку набуло законної сили 28.03.2019р., шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

З акту № 16 обстеження житлових умов заявника, складеного 25.06.2020р. Комунальним підприємством «Житловик» м. Калинівка вбачається, що відповідач ОСОБА_2 за вищевказаною адресою не проживає з лютого 2019 року по теперішній час.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником квартири, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу із сином власника квартири.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 , на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 , є однокімнатною, має лише одну житлову кімнату площею 18,9кв.м, в якій на даний час постійно проживає син позивача ОСОБА_4 , про що зокрема свідчить Акт № 16 обстеження житлових умов заявника, складений 25.06.2020р. КП «Житловик» м. Калинівка. Указана обставина має оцінюватися з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних стосунків із сином позивача ОСОБА_5 та розірвання шлюбу, у лютому 2019 року добровільно залишила спірну квартиру, та разом із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 01.03.2019р. переїхала проживати до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , про що зокрема переконливо свідчить Щорічна декларація, подана відповідачем, як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік.

25.07.2020р. відповідач ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , у яких народилась спільна дитина - син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 25.07.2020р. Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) та Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 01.10.2020р. Вінницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), та разом із своєю новою сім`єю стала проживати за адресою: АДРЕСА_3 .

Новий чоловік відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 є співвласником квартири, розташованої у місті Вінниця Вінницької області, про що свідчить Щорічна декларація ОСОБА_7 , як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла, та інших істотних обставин.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України).

Суд враховуючи позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідача ОСОБА_2 спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору, а також між колишнім подружжям склалися вкрай неприязнені стосунки; спірна квартира є однокімнатною, має одну житлову кімнату площею 18,9кв.м, в якій на даний час постійно проживає син позивача ОСОБА_5 , та в якій з об`єктивних причин не може проживати відповідач ОСОБА_2 разом із своєю новою сім`єю (чоловіком ОСОБА_7 та малолітнім сином ОСОБА_6 ); відповідач зареєструвала 25.07.2020р. новий шлюб з ОСОБА_7 , від якого у них народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 спільна дитина - син ОСОБА_6 ; чоловік відповідача ОСОБА_7 забезпечений житлом, оскільки є співвласником квартири, розташованої в місті Вінниця Вінницької області, та має можливість забезпечити належними житловими умовами не лише себе, але і свою дружину (відповідача) та їх малолітнього сина, з якими він разом проживає.

Суд находить, що права позивача, як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції порушені.

Інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена її сім`ї (колишньої дружини її сина), у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка утворила нову сім`ю, з якою проживає за іншою адресою.

Фактичне непроживання у спірному житловому приміщенні відповідача ОСОБА_2 впродовж тривалого часу після розірвання попереднього шлюбу і створення нею нової сім`ї, не давали законних сподівань відповідачу щодо збереження за нею права на проживання у цій квартирі за відсутності згоди на це його власника - позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

У частині шостій статті 13 ЦК України, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд виходить із доведеності непроживання відповідача після розірвання шлюбу у спірному житловому приміщенні, та відсутності поважних причин збереження права на проживання у квартирі, з огляду на що, право власності позивача на жиле приміщення (квартиру) підлягає захисту.

Відповідач зловживаючи своїми правами, після звернення позивача до суду, реєструє свого новонародженного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній квартирі, без отримання на це відповідного дозволу власника даного житлового приміщення, та в подальшому, як на підставу для заперечення позовних вимог, посилається на порушення прав цієї малолітньої дитини у разі задоволення позову позивача.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на створення позивачем перешкод у користуванні спірною квартирою суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів відносно створення позивачем перешкод для її законного користування спірним житлом, про що зокрема свідчать пояснення свідка ОСОБА_5 . З позовами про усунення перешкод в користуванні житлом, про вселення чи з будь-яким іншим позовом, спрямованим на захист свого права, відповідач не зверталася.

До письмових пояснень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які зазначають, що відповідач не могла потрапити до спірної квартири через зміну замку на вхідних дверях, суд відноситься критично, оскільки дані особи про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та відмову від їх давання не попереджались, про їх допит в залі судового засідання відповідач не клопотала. Крім цього, як вбачається із відповіді на відзив, позивач вказує, що ОСОБА_10 є подругою відповідача, а ОСОБА_11 її рідною сестрою, а тому останні є зацікавленими особами на стороні відповідача.

Відповідачем також не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та в ній залишилось майно останньої.

Суд встановивши, що відповідач добровільно припинила проживання у спірній квартирі, зокрема у зв`язку із припиненням попереднього шлюбу та створення нової сім`ї, а також враховуючи те, що матеріали цивільної справи не містять переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні впродовж встановленого законом строку, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Аргументи про те, що відповідач не втратила інтерес до спірного житла, не заслуговують на увагу, оскільки реалізація даного інтересу здійснюється відповідачем у спосіб, що порушує права власника такого житла та не може вважатися добросовісним з огляду на обставини справи та факт довготривалого невикористання відповідачем спірного житла для проживання.

Крім цього, реєстрація нового шлюбу і утворення відповідачем нової сім`ї, та народження в в цьому шлюбі спільної дитини, не давали відповідачу можливості реально сподіватись на те, що вона зможе повернутись та проживати із своєю новою сім`єю в однокімнатній квартирі із своїм колишнім чоловіком, та без отримання на це дозволу власника житлового приміщення (позивача).

Відносно посилання відповідача на порушення прав малолітньої дитини у разі визнання її втратившою право користування спірним житлом, слід зазначити наступне:

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Вимоги щодо припинення права користування спірним житловим приміщенням за малолітними дітями позовна заява не містить, та це питання судом не вирішується.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

За вказаних обставин, твердження відповідача про порушення прав малолітньої дитини у разі визнання її втратившою право користування спірним житлом, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку міста Калинівка Калинівського району Вінницької області, необхідно визнати такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку міста Калинівка Калинівського району Вінницької області, визнати такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калинівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя