КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/2194/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1249/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління міграційної служби у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 року,

встановив:

у липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати Святошинське РУ ГУ ДМС у м.Києві зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року позовні вимоги в частині зобов`язання Святошинське РУ ГУ ДМС у м.Києві зняти відповідача з реєстрації залишено без розгляду за заявою представника позивача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , пояснення відповідача - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12 лютого 2008 року. Вказував, що у 2011 році з його згоди у вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання відповідача. Позивач зазначав, що ОСОБА_2 більше року не проживає в належній йому квартирі, не несе витрат на її утримання, особистих речей в квартирі не має. За таких обставин ОСОБА_1 просив визнати її такою, що втратила право користування квартирою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення відповідача права користування спірною квартирою є крайньою формою втручання у її право на житло. Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням норм матеріального права та не відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12 лютого 2008 року. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі з 30 вересня 2011 року.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснив, що у спірну квартиру відповідач була вселена за його згоди в якості члена сім`ї.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З Акту, складеного 05 вересня 2019 року ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , засвідченим керівником ОСББ «Добробут» Гороховським І.Г., вбачається, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з травня 2018 року.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia).

Так, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у спірній квартирі однією сім`ю без реєстрації шлюбу, а після припинення фактичних шлюбних відносин позивач став чинити перешкоди їй у користуванні квартирою, що свідчить про те, що в квартирі вона не проживає не з власної волі. Зазначав, про неприпустимість позбавлення ОСОБА_2 права на житло.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Відповідного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17).

В даному випадку спір виник між власником жилого приміщення, який є одночасно і його користувачем, та іншим користувачем цього приміщення з приводу користування житлом після припинення сімейних відносин з власником квартири.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В даному випадку представником відповідача до суду першої та апеляційної інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження чинення їй перешкод у проживанні в спірній квартирі. З відповідними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою або вселення до суду ОСОБА_2 не зверталась.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача надав суду копію позовної заяви про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спірну квартиру, яка була подана представником ОСОБА_2 до Святошинського районного суду м.Києва 10 лютого 2020 року, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом у лютому 2019 року.

Саме по собі посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 не має іншого житла, не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач факту не проживання у спірній квартирі понад рік не заперечувала, доказів про те, що їй чинились перешкоди у користуванні квартирою не надала. Крім того, з наданої до суду першої інстанції копії позовної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається, що ОСОБА_2 була вказана адреса для листування: АДРЕСА_2 . Вказані обставини свідчать про те, що відповідач залишила місце проживання у спірній квартирі та має інше житло. За таких обставин визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою не може вважатись її порушенням права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона не проживає.

Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що вона не проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 з травня 2018 року, а тому є підстави для визнання її такою, що втратила справо користування вказаним майном.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В даному випадку судом першої інстанції було зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог без надання оцінки всім доказам, наданим у справі, в сукупності, що призвело до помилкового вирішення справи по суті, а тому апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухвалення у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління міграційної служби у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді