Провадження № 2-о/638/52/21
РІШЕННЯ

іменем України

10.02.2021 Дзержинський районний суд міста Харкова у складі

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Овчаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення ,-

встановив:

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Романченка О.М. звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою у порядку ст. 315 ЦПК України, в якій з урахуванням уточнень просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що - особа, яка була вивезене до держави Ізраїль 17 січня 2002 року за документами з реквізитами № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2002 року він був вивезений до Ізраїлю за документами на ім`я ОСОБА_2 , після чого батько повернувся до України та у 2017 році помер. В той же час, ОСОБА_1 не може оформити документи (паспорт громадянина) оскільки не може бути проведена процедура його ідентифікації.

У судовому засіданні представник заявника підтримав заявлені вимоги. Представник зацікавленої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - проти задоволення заяви заперечував через недоведеність, на його думку, фактів, викладених у заяві.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 у повному обсязі, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Харків, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.09.1993, в якому у графі «Батьки» міститься запис: « ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ». В подальшому ОСОБА_4 змінила ім`я та прізвище на ОСОБА_4 та після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Між батьками ОСОБА_1 склались неприязні відносини, через що вони припинили шлюбні відносини. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 періодично забирав сина до себе на вихідні дні та одного разу дитину не повернув. В подальшому ОСОБА_3 за допомогою сторонніх осіб вивіз ОСОБА_1 до Ізраїлю за документами на ім`я ОСОБА_2 , залишив дитину на піклування своєї знайомої ОСОБА_8 та повернувся до України. Проте був засуджений до ув`язнення та помер у 2017 році.

У 2014 році ОСОБА_4 - на той час вже ОСОБА_4 - знайшла свого сина у соціальних мережах, однак, повернутися до України вони на мали можливості через відсутність на той момент будь-яких діючих документів у дитини.

Матеріалами справи встановлено, що заявник у 2011 році звертався до МВС Ізраїлю з приводу оформлення йому документів. Згідно наданої до матеріалів справи копії відповіді на його звернення ОСОБА_1 було запропоновано для вирішення його питання надати оригінал свідоцтва про народження, пояснення посольства України про причини розбіжностей у відомостях про ім`я, дату народження, імена батьків, які містяться у його свідоцтві про народження та наданому паспорті ( НОМЕР_1 ), а також інші документи, що посвідчують його особу.

Із даного листа судом встановлено наявність зв`язку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вказані імена зазначені в одному рядку листа, в якому зазначений адресат листа, а також підтверджуються викладені заявником обставини.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що являється тіткою матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . Свідок повністю підтвердила обставини, викладені у заяві ОСОБА_1 щодо факту народження у подружжя ОСОБА_3 двох синів, молодшого з яких - ОСОБА_1 - його батько у 2002 році забрав у матері. ОСОБА_4 (раніше ОСОБА_4 ) розшукувала дитину за місцем проживання колишнього чоловіка, а також їздила до Курської області Російської Федерації, звідки він родом, проте пошуки результату не дали. Крім того мати дитини зверталась до правоохоронних органів з даного питання, проте її заявам не було надано належної уваги. Свідок ОСОБА_13 повідомила, що ОСОБА_1 знайшли за допомогою соціальних мереж приблизно у 2014 році в Ізраїлі.

Судом на підставі наданих доказів та показів свідка ОСОБА_13 також встановлено, що ОСОБА_1 був вивезений із України до держави Ізраїль 17 січня 2002 року двома невстановленими особами за проїзним документом дитини № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 разом із ще однією дитиною. В Ізраїлі ОСОБА_1 забрав її батько ОСОБА_3 та привіз до своєї знайомої ОСОБА_8 , де вони і мешкали разом. Через деякий час ОСОБА_3 повернувся до України, де вчинив злочин та був засуджений до позбавлення волі і помер у місцях відбування покарання у 2017 році. ОСОБА_1 весь час до досягнення повноліття проживав у ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_13 підтвердила, що на фото проїзного документу дитини № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 зображений саме син її племінниці ОСОБА_1 у віці приблизно 7-8 років.

Усі вищевикладені обставини підтверджуються також у письмових пояснень ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , які вони надавали у 2013 році до МВС Ізраїлю, копія яких долучена до матеріалів справи.

Судом також встановлено, що після досягнення повноліття ОСОБА_1 звертався до Посольства України в Ізраїлі з метою отримання паспорта громадянина України. Проте, у посольстві він дізнався, що документи, на підставі яких він в`їхав до Ізраїлю є підробленими. Оскільки батько вивіз його до Ізраїлю під недійсним прізвищем та ім`ям на підставі підроблених документів, встановити справжність його особистих даних виявляється неможливим та для цього необхідне рішення суду про визнання факту того, що він дійсно є ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у 2019 році звертався до посольства України в Державі Ізраїль із письмовою заявою про оформлення йому паспорта громадянина України. Листом посольства від 09.01.2020 йому повідомлено, що документування паспортом громадянина України на прізвище ОСОБА_1 не вбачається можливим, оскільки він не може надати документ, який підтверджує його особу. Крім того, у вказаному листі зазначено, що оскільки відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Свідок ОСОБА_13 підтвердила, що мати дитини - ОСОБА_4 - разом із нею неодноразово безрезультатно зверталась до органів державної влади України із проханням про надання допомоги у питанні оформлення документів для ОСОБА_1 .

Суд також приймає до уваги докази надані заявником, а саме лист Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.07.2020, в якому повідомлено, що перевіркою по архіву актового запису про смерть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявлено, в той же час, перевіркою по архіву виявлено актовий запис про народження № 4465 від 17.09.1993, складений Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . А також приймає до уваги лист Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, відповідно до якого за обліком ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон, проїзним документом дитини на території Харківської області не документувався, за обліками Відомчої інформаційної системи ДМС (ЄІАС УМП), громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не значиться.

Крім того, судом враховано наданий до матеріалів справи представником заявника адвокатом Романченко О.М. результат ДНК-тесту номер М9_1646, відповідно до якого ймовірність материнства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 становить 99,99 %.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 280/1535/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц та постанові Великої Палати від 23.01.2019 року у справі № 536/1039/17.

Суд погоджується із доводами заявника про те, що є необхідність у судовому порядку встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що особа, яка була вивезене до держави Ізраїль 17 січня 2002 року за документами з реквізитами № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки заявник вичерпав всі інші можливості встановлення даного факту та одержання документів на своє ім`я.

Суд відхиляє доводи представника зацікавленої особи щодо неможливості розгляду даної заяви з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України № 5 віл 31.03.1995, оскільки відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

ОСОБА_1 подано дану заяву для встановлення факту, що має юридичне значення, саме для одержання паспорту громадянина України в посольстві України в Ізраїлі.

У відповідності до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний факт ніякими іншими доказами, не спростовується та їм не суперечить, тому суд вважає доведеним і встановленим даний факт.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 4, 293, 294, 315, 316, 318 ЦПК України, суд -

вирішив:

Вимоги ОСОБА_1 заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що особа, яка була ввезена до держави Ізраїль 17 січня 2002 року за документом з реквізитами № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовий збір вважати сплаченим заявником.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст документу виготовлений 11 лютого 2021 року.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя: Штих Т.В.