Провадження №2/523/873/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2021 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Круглікова О.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі , справу за позовом,-

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя,

За участю: позивачки ОСОБА_1 і її представника адвоката Фіхтман Р.Л., та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Михайлов Ю.В.,-

Установив

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилався на те, що 18.08.2007 року Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 426, укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Зазначений шлюб було розірвано на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2018 року по справі № 523/10613/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та яке вступило в законну силу 29 жовтня 2018 року.

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції в Одеській області 26.10.2010 року, актовий запис № 132).

22 серпня 2018 року Суворовським районним судом м. Одеси прийнятий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 1944,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У шлюбі було придбано майно, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності: квартира АДРЕСА_4 , придбана на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2925, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. 15.09.2015 року. Квартира складається з чотирьох житлових кімнат згідно технічного паспорту № 038305 від 13.11.2012 року.

Також, як зазначила позивачка у своєму позові, під час шлюбу був придбаний автомобіль марки Volkswagen Passat В6, 2008 року випуску.

Середня ринкова вартість автомобіля марки Volkswagen Passat В6, 2008 року випуску становить 9 000 $, що еквівалентно 221 940 гривень за курсом НБУ (100 Доларів США = 2 466 гривень) на день складання позовної заяви.

Автомобілем постійно користується відповідач. Тому, позивачка заяви позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну їй частку, а саме в розмірі 110 970 грн. (221 940 : 2 = 110 970).

Виходячи з того, що спільна дитина ОСОБА_5 проживає з матір`ю, вона піклується про дитину самостійно без будь-якої допомоги з боку відповідача, та вважає, що відповідно до вимог частини 3 ст. 70 СК України, слід відступити від принципу рівності часток подружжя і визнати за нею право власності на усю квартиру АДРЕСА_4 .

Крім того розмір аліментів, який позивачка одержує від ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 1944.00 грн. недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно розрахунку державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Гойди О.Ю. станом на 01.07.2019 року за виконавчим провадженням № 58776199 ОСОБА_6 має заборгованість по аліментам, яка становить 10500 гривень.

Враховуючи зазначене, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з мотивів, що викладені в позовній заяві.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2019р. року відкрито провадження за даним позовом (л.с.44) за правилами загального позовного провадження.

15 квітня 2020р. (л.с. 68-70) позивачкою подано заяву про зменшення позовних вимог.

15 квітня 2020р. ухвалою суду дана заява прийнята до розгляду (л.с.75.)

26 серпня 2020р. (л.с.90-100) відповідачем подано до суду відзив.

Відповідь на відзив подана позивачкою. (10.11.2020р.)

В судовому засіданні позивачка і її представник-адвокат Фіхтман Р.Л. підтримали свої позовні вимоги та відповідь на відзив, з відзивом не згодні, просили задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Михайлов Ю.В. не визнав позов повністю, відзив підтримав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з мотивів, що викладені в відзиві.

Вислухав позивача, її представника та представника відповідача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, що 18.08.2007 року Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 426, укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с. 15).

Зазначений шлюб було розірвано на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2018 року по справі № 523/10613/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та яке вступило в законну силу 29 жовтня 2018 року. (а.с. 16).

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції в Одеській області 26.10.2010 року, актовий запис № 132). (а.с. 14).

22 серпня 2018 року Суворовським районним судом м. Одеси прийнятий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 1944,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 17).

15 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2925, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. була придбана квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 79, 3 кв.м., в тому числі житловою площею 52, 2 кв.м. (а.с. 8-11).

Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу від 15.09.2015 року дана квартира відповідно до умов договору була придбана сторонами у власність в рівних частках, тобто належить нам на праві спільної часткової власності, що підтверджується, як договором від 15.09.2015 року так і відповідним витягом від 15.09.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно із п. 2.1 договору від 15.09.2015 року купівля спірної квартири здійснена за домовленістю сторін за 200 000 грн.

Відповідно до норм Сімейного кодексу України майном, набутим до шлюбу кожен із подружжя має право самостійно володіти, користуватися і розпоряджатися. При розподілі спільної власності подружжя і визначенні їх часток, це майно не враховується.

Визначення конкретного майна, що належало кожному з подружжя до шлюбу (дошлюбне майно), підтверджується відповідними документами, які свідчать про набуття його до шлюбу.

Особиста приватна власність кожного з подружжя це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно правовий принцип спільного майна подружжя. По суті, це роздільне майно на противагу спільному майну. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника.

Одним із критеріїв віднесення майна до особистого майна одного з подружжя є визначення моменту набуття майна, який повинен настати до укладення шлюбу. При визначенні строку, що передує шлюбу, слід брати до уваги момент у часі, коли відбувається офіційна реєстрація шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану.

Майно, яке було набуте кожним із подружжя до шлюбу, зберігає режим роздільності незалежно від тривалості шлюбу, навіть якщо цим майном користувався не тільки власник, а й інший з подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Крім того, згідно із ч. 7 ст. 57 Сімейного кодексу України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно із ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників лише, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності є основним видом права спільної власності ч. 4 ст. 355 ЦК передбачено, що спільна власність на майно є спільною частковою власністю осіб, крім випадків, коли законом або договором передбачене виникнення право спільної сумісної власності, тобто встановлена презумпція, відповідно до якої спільна власність у випадку її виникнення передбачається спільною частковою власністю. Для спільної часткової власності притаманно, що кожному власнику належить певний розмір частки в праві власності на спільну річ.

Між тим, на відміну від спільної часткової власності, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 368 ЦК України).

Згідно із ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Крім усього, спірна квартира (предмет спору) була придбана за кошти від продажу майна, яке належало відповідачу на умовах особистої приватної власності, так як було набуто ним до шлюбу, а саме: майно належало йому на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого 27.04.2007 року державним нотаріусом Любашівської районної державної нотаріальної контори Котюжинською М.Г. (а.с. 104).

Отже, 15.09.2015 року між відповідачем та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 »), що знаходиться по АДРЕСА_5 , посвідченого державним нотаріусом Любашівської районної державної нотаріальної контори Котюжинською Л.Д., а також договір купівлі продажу-продажу земельної ділянки, за вищевказаною адресою, кадастровий номер :02:001:0001, площею 0, 1447 га, тобто угоди щодо продажу нежитлового приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») і земельної ділянки та придбання спірної квартири були укладені відповідачем в один і той же день, але у різних нотаріусів, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2020 року. (а.с. 102,103, 105-113).

Отже, спірна квартира АДРЕСА_4 була набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу, але на умовах спільної часткової власності та особисті грошові кошти відповідача, а тому 1/2 частки в указаному майні є особистою приватною власністю відповідача та ніколи не була спільною сумісною власністю подружжя, а крім того є єдиним житлом відповідача.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за спільний автомобіль суд зазначає наступне.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

В порушенні норм ЦПК України позивачка не надала до суду витяг з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо власника зазначеного автомобіля, інформація з якого надається відповідно до Закону України «Про дорожній рух» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 260 «Деякі питання надання інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників».

Між тим, право власності на транспортний засіб виникає лише з моменту його державної реєстрації (на цьому наголосив КЦС Верховного Суду у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 683/2694/16-ц).

Так, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Отже, відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Відповідно до пункту 1 Порядку встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

ОСОБА_1 згідно із ст. 81 ЦПК України не було надано до суду на підтвердження укладення правочину стосовно спірного автомобіля жодного з документів, передбачених пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Окрім того, з клопотанням про витребуванням зазначених доказів судом позивачка також не зверталась.

Щодо посилань позивачки на те, що відповідач уникає від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина та відмовляється утримувати спільну дитину, не платить аліментів належним чином, суд зазначає наступне.

Як було встановлено, відповідно до судового наказу Суворовського районного суду місто Одеса від 22.08.2018 року з відповідача було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1 944, 00 грн.

Відповідно до Пенсійного посвідчення від 26.06.2015 року, серія НОМЕР_2 , відповідач є пенсіонером по інвалідності 3 групи (загальне захворювання), сума щомісячної пенсії, яка йому виплачується становить 1 638, 00 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 7061 5007 9507 1038 від 16.07.2020 року та іншого виду доходу він не має, а крім того з 13.03.2009 року по 21.10.2019 року на виконання виконавчого листа Любашівського районного суду Одеської області № 2-147 від 25.02.2009 року з нього стягували аліменти на користь ОСОБА_9 на утримання дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що підтверджується довідкою Любашівского районного відділу ДВС ГТУ Одеській області № 22054/39-11 від 18.12.2019 року. (а.с. 114,115).

На даний час ОСОБА_2 вживає необхідні дії щодо виконання судового наказу Суворовського районного суду місто Одеса від 22.08.2018 року, що підтверджується відповідним Розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 01.08.2020 року відсутня. (а.с. 116).

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмовляє у їх задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 1-13,17- 18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 ,квю.143) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів (ч.6ст259 ЦПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 10 лютого 2021 р.

Суддя