КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №761/28761/19 Головуючий у 1 інстанції: Осаулов А.А.

Провадження №22-ц/824/6342/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

01 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

за участю секретаря Стеблиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 червня 2020 року в справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, в якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_2 на повагу гідності, честі та недоторканності ділової репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 в 2018-2019 роках у заявах до Національного антикорупційного бюро України, Адміністрації Президента України, Бюро Президії НАН України, Президента НАН України ОСОБА_8, Першого віце-президента НАН України ОСОБА_9, Першого віце-президента НАН України ОСОБА_10, Віце-президента НАН України ОСОБА_3, Віце-президента НАН України ОСОБА_4, Віце-президента НАН України ОСОБА_5, Головного вченого секретаря НАН України ОСОБА_11, Голови центрального комітету профспілки НАН України ОСОБА_6, а саме, що « ІНФОРМАЦІЯ_1»;

- зобов`язати ОСОБА_1 спростувати вказану недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_2 шляхом складання та направлення із відповідним змістом листа на адресу вищевказаних посадових осіб наступного змісту: «В 2018 та 2019 року мною, ОСОБА_1 , були розповсюджені недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_2 , а саме те, що він має молоду коханку-співробітницю Інституту економіко-правових досліджень, яка має від нього дитину»;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 18 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у листі від 28.05.2018 року, адресованому НАБУ, Адміністрації Президента України, Бюро Президії НАН України, Президенту НАН України ОСОБА_8, Першому віце-президенту НАН України ОСОБА_9, Першому віце-президенту НАН України ОСОБА_10, Віце-президенту НАН України ОСОБА_3 , Віце-президенту НАН України ОСОБА_4 , Віце-президенту НАН України ОСОБА_5 , Головному вченому секретарю НАН України ОСОБА_11, Голові центрального комітету профспілки НАН України ОСОБА_6 , ОСОБА_1 було зазначено недостовірну інформацію про нього, а саме, що в директора Інституту економіко-правових досліджень НАН України , ОСОБА_2 , в інституті є молода коханка, що має від нього дитину.

Вказана щодо нього негативна інформація була доведена до великого кола осіб: колективу інституту, керівництву позивача, членам його сім`ї, що було наслідком надання ним пояснень вказаним особам і зумовило необхідність виправдовуватись з метою захисту від таких висловлювань, які вочевидь не відповідають дійсності.

Поширення спірної інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача на ґрунті неприязних відносин між ними і впливає на зниження цінності особи позивача в очах оточуючих та колективу інституту.

Спірна інформація не відповідає дійсності та завдає шкоди його діловій репутації.

Недостовірна інформація була поширена відповідачами шляхом доведення її до відома необмеженого кола осіб, стосується позивача і порушує його право на недоторканність ділової репутації.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 червня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації задоволено частково.

Визнано інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 у заяві від 28.05.2018 року адресовану Національному антикорупційному бюро України, Адміністрації Президента України і направлену додатково до Бюро Президії НАН країни, Президенту HAH України ОСОБА_8, Першого віце-президента НАН України ОСОБА_9, Першого віце-президента HAH України ОСОБА_10, Віце-президента НАН України ОСОБА_3, Віце-президента HAH України ОСОБА_4 , Віце-президента НАН України ОСОБА_5 , Головного вченого секретаря НАН України ОСОБА_11, Голови центрального комітету профспілки НАН України ОСОБА_6 , недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію директора інституту економіко-правових досліджень Національної академії Наук України ОСОБА_2 проте, що у останнього є молода коханка, що має від нього дитину.

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_2 шляхом складання та направлення листа на адресу Бюро Президії НАН країни, Президенту HAH України ОСОБА_8, Першого віце-президента НАН України ОСОБА_9, Першого віце-президента HAH України ОСОБА_10, Віце-президента НАН України ОСОБА_3, Віце-президента HAH України ОСОБА_4 , Віце-президента НАН України ОСОБА_5 , Головного вченого секретаря НАН України ОСОБА_11, Голови центрального комітету профспілки НАН України ОСОБА_6 зі змістом про те, що нею ОСОБА_1 були розповсюджені недостовірні відомості відносно ОСОБА_2 , а саме про те, що він має молоду коханку, яка має від нього дитину, протягом 15 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2305 грн 20 коп. та кошти моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що зазначені у позові цитати у вигляді прямої мови відповідача, які позивач просить спростувати, є неповними, вирваними із контексту, завдяки чому позивач і суд першої інстанції зробили спробу представити їх як фактичні дані, тоді як повне висловлювання є оціночним судженням, яке не містять фактичних даних і не підлягає спростуванню.

Зазначає, що позивач є суб`єктом владних повноважень, а тому суд повинен установити, чи є поширена інформація критикою з приводу того, як позивач виконував чи виконує свої функції як суб`єкт владних повноважень, чи вона стосується фактів з особистого життя позивача, не пов`язаних із виконанням цих функцій не має права самоусуватися, обмежуватися доказами відповідача, має оцінити, якими доказами, поданими позивачем, поширена інформація спростовується, дати оцінку кожному із висловлювань у їх взаємозв`язку.

Звертає увагу й на те, що оспорювана позивачем інформація, викладена у вищенаведених заявах та зверненнях відповідача, не може вважатися недостовірною інформацією або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, яке передбачене ст. 40 Конституції України.

Також посилається, що суб`єкти владних повноважень у справах про захист честі, гідності і ділової репутації не мають права вимагати відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що висловлення про молоду коханку директора та її дитину не є оцінкою дій або думкою, яку виражає сама апелянт, а є інформацією, яка містить фактичні дані про коханку та її дитину, констатацією факту про зазначене, що є недостовірним. Позивач не є представником органу влади або її працівником, не здійснює публічну владу на місцевому, регіональному, національному рівні. Честь, гідність та ділова репутація позивача порушені шляхом розповсюдження інформації, що стосується особисто позивача як фізичної особи, сфери його особистого життя.

У судовому засіданні представник ОСОБА_7 адвокат Хайнак Т.Л. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати.

ОСОБА_2 та його адвокат Лаврін О.В. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

До Київського апеляційного суду Грудницька С.В. подала заяву про розгляд справи в її відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що у листі-заяві про корупційні злочини від 28 травня 2018 року, адресованій Національному антикорупційному бюро України, Адміністрації Президента України та додатково долученій до іншої заяви від 25 червня 2018 року, що була направлена до Бюро Президії НАН України, Президента НАН України ОСОБА_8, Першого віце-президента НАН України ОСОБА_9, Першого віце-президента НАН України ОСОБА_10, Віце-президента НАН України ОСОБА_3, Віце-президента НАН України ОСОБА_4, Віце-президента НАН України ОСОБА_5, Головного вченого секретаря НАН України ОСОБА_11, Голови центрального комітету профспілки НАН України ОСОБА_6, за підписом ОСОБА_1 було зазначено на 3-му аркуші про розподіл 2-х службових квартир, одну з яких мають виділити «молодій коханці директора, що має від нього дитину».

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яка поширена ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі №523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що розповсюджена інформація ОСОБА_1 щодо наявності в ОСОБА_2 молодої коханки, що має від нього дитину, не є оціночними судженнями, оскільки містить фактичні дані та надає змогу перевірити висловлювання на предмет відповідності їх дійсності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, негативною щодо позивача, порушує та впливає на його немайнові права, його честь і гідність як чоловіка та директора інституту.

За таких обставин позивач має право на судовий захист своєї гідності і честі, ділової репутації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, яке передбачене ст. 40 Конституції України.

Такі доводи апелянта не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції ( 254к/96-ВР), а не поширення недостовірної інформації.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що органи, яким було адресовано відповідну заяву із зазначеною у ній спірною інформацією згідно зазначених у заяві від 28 травня 2018 року адресатів не є органами, які уповноважені перевіряти інформацію про наявність в інституті в ОСОБА_2 коханки, яка має від нього дитину.

Не заслуговують також на увагу доводи апелянта, що ОСОБА_2 є суб`єктом владних повноважень, а тому не має права вимагати відшкодування моральної шкоди у справі про захист честі, гідності і ділової репутації.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

У ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є директором Інституту економіко-правових досліджень НАН України та не є суб`єктом, який здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, а тому на нього не поширюються положення ст. 31 Закону України «Про інформацію» щодо відсутності права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Також, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для такого відшкодування, оскільки поширена ОСОБА_1 недостовірна інформація порушила немайнові права позивача.

Також колегія суддів погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди (3000 грн), оскільки він визначений виходячи з принципів розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 червня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко