Дата документу 04.02.2021 Справа № 334/7524/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7524/18 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/219/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що 26.09.1991 року на підставі ордеру Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя № 3700, виданого наймачу ОСОБА_4 , сім`я наймача у складі 4 осіб, дружина ОСОБА_5 , син дружини ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7 вселилася до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 до ОСОБА_4 . В мотивувальній частині рішення зазначено, що судом встановлено, що шлюбні відносини сторін фактично припинені з березня 2008 року через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на спільне життя та сімейні відносини, втрату почуття любові, довіри та взаємоповаги. На момент подачі позову до суду ніяких відносин не підтримують, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть.

Таким чином, 06.04.2015 року ОСОБА_5 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_4 , який є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 і за вказаною адресою з березня 2014 року фактично не проживає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 , знявши її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: МКП «Основаніє», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, про вселення в квартиру, про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.07.2015 року апеляційна скарга ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року задоволена частково: рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, відмови у вселенні та усуненні перешкод в користуванні цією квартирою скасовано; ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку; зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_5 в цю квартиру; в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: МКП «Основаніє», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року залишено без змін. Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 з червня 2014 року у квартирі АДРЕСА_2 не проживає через зміну ОСОБА_4 серцевини замку вхідних дверей, а тому суд вселив ОСОБА_5 до квартири.

Однак, станом на день звернення Позивача з цим позовом до суду ОСОБА_5 до квартири так і не вселилась, у добровільному порядку до наймача квартири з приводу її вселення не зверталась, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду щодо її вселення не відкривалось.

Відповідач у справі добровільно виїхала з квартири та повертатись наміру не виражає. Таким чином на сьогоднішній день Відповідач не мешкає у помешканні квартири АДРЕСА_2 вже понад 4 роки, а тому втратила право користування цим житловим приміщенням. Відповідач має у власності інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 140985973, та з 2014 року фактично мешкає у квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_4 , тобто має право користування іншим житловим приміщенням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина і єдиним його спадкоємцем за законом є його дочка ОСОБА_2 , яка є Позивачем у справі.

ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та фактично проживають у квартирі АДРЕСА_2 , а тому користуються такими самими права як і наймач, у зв`язку з чим мають право вимагати визнання відсутньою понад 6 місяців без поважних причин Відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року позов задоволено.

ОСОБА_10 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу. В якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 26.09.1991 року на підставі ордеру Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя № 3700, виданого наймачу ОСОБА_4 , сім`я наймача у складі 4 осіб, дружина ОСОБА_5 , син дружини ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7 вселилася до квартири за адресою: АДРЕСА_5 . (а.с. 6)

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2015 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

Вищезазначеним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини сторін фактично припинені з березня 2008 року через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на спільне життя та сімейні відносини, втрату почуття любові, довіри та взаємоповаги. На момент подачі позову до суду ніяких відносин не підтримують, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. (а.с. 9)

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Ленінський РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 , знявши її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: МКП «Основаніє», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, про вселення в квартиру, про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено. (а.с.10 -12)

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.07.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_5 в цю квартиру. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 ,, ОСОБА_2 , третя особа: МКП «Основаніє», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року залишено без змін. (а.с. 13-15).

Встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 до квартири не вселилась, до наймача квартири з приводу її вселення не зверталась, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду щодо її вселення не відкривалось.

На спростування зазначеного в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що одразу після ухвалення апеляційним судом рішення вона була вселена до спірної квартири.

Проте, на підтвердження своїх доводів викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_3 жодних доказів не надала.

При зверненні до суду з позовною заявою, позивачем зазначено місце проживання та місце реєстрації відповідача ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що вона не зазначала адресу свого проживання АДРЕСА_4 .

Проте, вказане спростовується матеріалами справи, відповідно до яких ОСОБА_3 отримувала судові повстки про виклик до суду саме за адресою АДРЕСА_4 (а.с. 38, 109, 116).

За місцем своєї реєстрації АДРЕСА_2 ОСОБА_1 судові повстки не отримувала, вони поверталися до суду першої інстанції не врученими з відміткою «інші причини» (а.с. 113, 156).

ОСОБА_3 має у власності квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 140985973. (а.с. 28)

Судом першої інстанції вірно встановлено на підставі наявних в матеріалах справи доказів те, що ОСОБА_3 не мешкає у помешканні квартири АДРЕСА_2 з 2014 року.

Так, згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.01.2019 року ОСОБА_3 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 фактично в даному приміщенні не мешкає з 2014 року (а.с. 52).

Відповідно до Акту №108 від 16.10.2014 відповідно до якого ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, всі речі з квартири вивезла (а.с. 7).

На спростування зазначеного скаржником не надано відповідних доказів, а в апеляційній скарзі висловлено незгоду з фактично встановленими обставинами справи та вищезазначеними Актами.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 24).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина і єдиним його спадкоємцем за законом є його дочка ОСОБА_2 (а.с. 18, 20, 21, 23).

ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та фактично проживають у квартирі АДРЕСА_2 , іншого житла не мають, сплачують всі комунальні послуги, а тому користуються такими самими права як і наймач, у зв`язку з чим мають право вимагати визнання відсутньою ОСОБА_3 понад 6 місяців без поважних причин (а.с. 26-27).

Положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України визначено, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

За приписами статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням.

Встановлено, та не спростовано скаржником, що ОСОБА_3 не є членом родини позивачки, будь яких дій щодо вселення у вказане житло не вчиняла з 2015 року, впродовж тривалого часу не цікавилася його утриманням, не вчиняла дії, щоб свідчили про її зацікавленість у спірній квартирі, як місці її постійного проживання, не надала будь-яких належних та допустимих доказів її витрат по утриманню житла, та (або) перебування у житловому приміщенні її речей, одягу.

ОСОБА_3 не надала доказів того, що вона не проживає в квартирі з поважних причин.

В ході апеляційного розгляду справи допитані були свідки зі сторони ОСОБА_3 - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Показання вказаних свідків колегією суддів оцінюються критично, з огляду на те, що свідок ОСОБА_13 зареєстрований у м. Маріуполі, назвати адресу свого місця проживання в м. Запоріжжі не зміг. Зазначив, що ОСОБА_3 є його знайомою, при цьому адресу її місця проживання не знає. Пояснив, що у квартирі АДРЕСА_2 останній раз був у гостях ОСОБА_3 у 2018 році. Свідок ОСОБА_12 також не надала чітких відповідей на поставлені питання, що свідчить про її необізнаність відносно того, до якого часу ОСОБА_3 мешкала у спірній квартирі та коли вона виїхала.

Зі сторони позивача допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є сусідами ОСОБА_2 та мешкають відповідно у будинку АДРЕСА_6 . Зазначили про те, що після смерті батька - ОСОБА_4 у 2018 році у спірній квартирі проживають ОСОБА_2 з чоловіком та дітьми. ОСОБА_3 проживала у спірній квартирі до розлучення з чоловіком, приблизно до 2014 року.

Крім того, колегією суддів встановлено, що Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 26 січня 2019 року підписаний та складений за участі ОСОБА_15 , яка допитана в судовому засіданні та підтвердила обставини викладені в акті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право відповідачки на житло не порушене, в результаті визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , вона не позбавлена житла, так як має місце проживання, де мешкає з 2014 року та має на праві приватної власності квартиру.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: