Номер провадження 22-ц/804/155/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 234/12298/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2020 року (суддя Данелюк О.М.),

в с т а н о в и в :

02 вересня 2020 року до ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з 12 грудня 2016 року він працював в ПрАТ «СКМЗ» головним інженером проекту, 18 грудня 2019 року його було звільнено відповідно до частини 1 статті 36 КЗпП України. При звільненні ПрАТ «СКМЗ» йому не виплатило заробітну плату в сумі 4183,42 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату ухвалення рішення.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за грудень 2019 у сумі 4183,42 грн. без утримання з цієї суми передбачених законом податків і зборів. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 грудня 2019 року по день ухвалення судом рішення у справі в сумі 76056,64 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків і зборів. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на користь держави судовий збір у сумі 1681,60 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «Старокраматорський машинобудівний завод» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «СКМЗ» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 грудня 2019 року по 18 жовтня 2020 року (день ухвалення судом рішення у справі) в сумі 76056,64 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків і зборів та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, визначивши розмір середнього заробітку, що підлягатиме стягненню на користь позивача відповідно до статті 117 КЗпП України, із застосуванням принципу співмірності заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки її виплати у сумі не більше 45959,36 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції врахував тільки письмові докази, надані позивачем, мотивувавши це тим, що «відповідачем до суду не було надано відзиву на позовну заяву». Однак, суд розглянув справу по суті 18 вересня 2020 року ще до закінчення процесуального строку надання відзиву на позов. При цьому, відповідач 21 вересня 2020 року в межах процесуального строку визначеного ухвалою суду надав до суду: пояснення щодо належності доказів, клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, заяву про застосування принципу співмірності. Ці матеріали містили докази того, що у 2020 році у ПрАТ «СКМЗ» було запроваджено графік роботи, що передбачав зменшення фактичної кількості робочих днів, тобто судом першої інстанції невірно визначено кількість робочих днів при нарахуванні середнього заробітку через особливий режим роботи на підприємстві під час карантину. Не врахування відповідних обставин призвело до прийняття судом неправильного рішення в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у необґрунтовано завищеному розмірі. Також суд першої інстанції не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Позивачем ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

В апеляційній скарзі відповідач фактично оскаржує рішення суду в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі відповідачем не оскаржується.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 12 грудня 2016 року працював в ПАТ «СКМЗ» головним інженером проекту (в подальшому назву підприємства було змінено на ПрАТ «СКМЗ»), тобто перебував з відповідачем в трудових відносинах (а.с.8-12).

Наказом ПрАТ «СКМЗ» №143 від 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України (а.с.12).

З довідки ПрАТ «СКМЗ» № 572 від 05 серпня 2020 року вбачається, що заборгованість по заробітній платі позивачу за грудень 2019 року становить 4183,42 грн., його середньоденна заробітна плата складає 406,72 грн. без утримання податків і зборів (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, оскільки до теперішнього часу з ним не було проведено розрахунок, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: з 19 грудня 2019 року по 18 вересня 2020 року, в сумі 76056,64 грн. з розрахунку 406,72 грн. х 187 дн. (робочі дні починаючи з 19 грудня 2019 року до 18 вересня 2020 року).

Апеляційний суд частково не погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, вбачається, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача належні йому від підприємства суми при звільненні не були виплачені, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Пунктом 8 постанови передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи весь час затримки, який підлягає оплаті, суд першої інстанції виходив із того, що у грудні 2019 року було 8 робочих днів, у січні 2020 року - 21 робочий день, у лютому 2020 року - 20 робочих днів, у березні 2020 року - 21 робочий день, у квітні 2020 року - 21 робочий день, у травні 2020 року - 19 робочих днів, в червні 2020 року 20 робочих днів, у липні 2020 року 23 робочих дні, у серпні 2020 року 20 робочих днів, у вересні 2020 року станом на 18 вересня 2020 року 14 робочих дні, всього з 19 грудня 2019 року, дня звільнення, по 18 вересня 2020 року - 187 робочих днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку в межах заявлених позовних вимог, судом першої інстанції визначено в сумі 76056,64 грн. з розрахунку 187 робочих днів х 406,72 грн. (середньоденна заробітна плата без утримання податків та зборів).

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вбачається, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від різних чинників, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення 76056,64 грн. є неспівмірною із заборгованістю по заробітній платі в сумі 4183,42 грн., а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вважає таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 10000 грн., зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року № 639/4820/16-ц, то слід зазначити, що дійсно, розглядаючи справу за позовом працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, Верховний Суд у цій постанові зазначив, що розрахунок належної до виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні має бути проведений шляхом визначення періоду затримки виходячи із кількості робочих днів на конкретному підприємстві, що відповідає вимогам закону, оскільки колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник. Проте, у даному випадку, зміна режиму робочого часу була запроваджена на підприємстві відповідача вже після звільнення позивача, а отже наведені у постанові висновки не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2020 року в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10000 (десять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова