Справа 688/723/21
№ 2-к/688/2/21
Ухвала

Іменем України

16 червня 2021 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Березюк Н.П.

за участю секретаря судового засідання Грицак Г.О.,

представника заявника Царик Т.Г.,

заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Федорова В.О.,

представника органу опіки і піклування Гайдайчука Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівці клопотання представника заявника ОСОБА_2 - адвоката Царик Тетяни Григорівни, заінтересовані особи ОСОБА_1 , орган опіки і піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради, про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,

встановив:

Короткий зміст та обґрунтування клопотання.

16 березня 2021 року представник заявника ОСОБА_2 адвокат Царик Т.Г. звернулась до суду з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. Клопотання мотивоване тим, що рішенням Районного суду Люблін-Схід з головним офісом у Свідніку ІV Відділу сім`ї і Неповнолітніх від 26 жовтня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та встановлено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_2 . Також, вказаним рішенням, яке 03 листопада 2000 року набрало законної сили, присуджено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 280 злотих. ОСОБА_1 , незважаючи на рішення суду, на початку 2018 року забрала сина та виїхала за межі Республіки Польща. На даний час дитина проживає з матір`ю та молодшою сестрою в м. Шепетівці Хмельницької області. На неодноразові прохання повернути сина до звичного оточення, до старшого брата, до польської школи, де він навчається, ОСОБА_1 відмовляється, з рішенням Республіки Польща не погоджується. Просив визнати Рішення Районного суду Люблін-Схід з головним офісом у Свідніку ІV Відділу сім`ї і Неповнолітніх від 26 жовтня 2020 року на території України.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_5 клопотання підтримала, з підстав, викладених у ньому, просила його задовольнити.

Узагальнені доводи та заінтересованої особи.

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення проти клопотання ОСОБА_2 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. Заперечення обґрунтовує тим, що її син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та має постійне місце проживання на території України. На території Республіки Польща він проживав тимчасово з вересня 2017 року по вересень 2018 року. А тому, при вирішенні питання проживання сина мало бути застосовано законодавство України. На час прийняття рішення Польським судом сину було повних 11 років і суд мав заслухати та врахувати при винесенні рішення його думку щодо місця проживання, чого зроблено не було. Крім того, до участі у справі не був залучений орган опіки та піклування. Зазначила, що 18 жовтня 2018 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з матір`ю ОСОБА_8 . Також вона не була належним чином повідомленою про час, місце і дату розгляду справи у Польському суді, а тому була позбавлена можливості захисту своїх прав. З вересня 2018 року і по даний час ОСОБА_2 не цікавиться вихованням сина. З часу розірвання шлюбу, а саме з 2013 року, син ОСОБА_9 постійно проживає з матір`ю.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 заперечили проти задоволення клопотання з підстав, зазначених у письмовому запереченні.

Малолітній син сторін ОСОБА_7 суду пояснив, що проживав у Польщі лише один рік. Повернувся в Україну у 2018 році, з того часу проживає з матір`ю та молодшою сестричкою, навчається в місцевій школі. Іноді спілкується з братиком, який проживає у Польщі, переписується з ним по телефону. Йому подобається проживати з матір`ю, з батьком не спілкується, ображений на нього за те, що за зауваження, отримане у польській школі, батько пообіцяв не відпустити його до матері протягом п`яти років. Вказав, що у Польщі йому не подобалося проживати, тут він себе почуває комфортно.

Представник органу опіки і піклування Гайдайчук Ю.П. в судовому засіданні підтримав позицію заінтересованої особи ОСОБА_1 . Зазначив, що органом опіки і піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради у 2018 році прийнято рішення, яким визначено місця проживання малолітнього ОСОБА_11 з матір`ю. Вказане рішення батьком дитини не оскаржувалося, є чинним, а тому підлягає виконанню на території України. Вважає, що хлопчик прижився в Україні, а тому зміна обстановки, середовища, у якому він проживає буде йому не на користь.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 17 березня 2021 року клопотання прийнято до розгляду, повідомлено ОСОБА_1 про надходження клопотання представника заявника ОСОБА_2 - адвоката Царик Т.Г. заінтересована особа ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню та запропоновано їй у місячний строк - до 23 квітня 2021 року, включно, подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Ухвалою суду від 05 травня 2021 року клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню призначено до розгляду в судовому засіданні на 17 травня 2021 року. Розгляд клопотання відкладався на 26 травня 2021 року за клопотанням представника заінтересованої особи ОСОБА_10 , на 01 червня 2021 року у зв`язку з залученням до участі у розгляді клопотання органу опіки та піклування, на 16 червня 2021 року за клопотанням представника органу опіки і піклування.

Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 , є громадянином України та проживає за зареєстрованим місцем з ОСОБА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи та про склад сім`ї ОСОБА_1 .

З 11 вересня 2018 року ОСОБА_7 є учнем Шепетівського навчально-виховного комплексу №3.

Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради, як органом опіки і піклування, №302 від 18 жовтня 2018 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_12 , яка згідно свідоцтва про зміну імені 09 листопада 2018 року змінила прізвище на « ОСОБА_13 ».

Рішенням Районного суду Люблін-Схід з головним офісом у Свідніку ІV Відділу сім`ї і Неповнолітніх від 26 жовтня 2020 року в справі IV Nsm 527/18 встановлено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шепетівці (Україна), та ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Шепетівці (Україна), разом із батьком ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням до суду з приводу виконання вищезазначеного рішення Районного суду Люблін-Схід з головним офісом у Свідніку ІV Відділу сім`ї і Неповнолітніх від 26 жовтня 2020 року на території України.

Застосовані норми права.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

В Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили (частина 1 статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Згідно статті 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, винесені установами юстиції кожної з Договірних Сторін, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї Договірної Сторони.

Відповідно до частини першої статті 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Згідно частини сьомої статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Пунктом третім частини другої статті 468 ЦПК України передбачено, що у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо рішення ухвалене в справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України.

Правові відносини між Україною та Республікою Польщею у цивільних справах регулюються Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано Постановою ВР N 3941-XII (3941-12 ) від 04 лютого 1994 року.

Статтею 28 вказаного Договору визначено, що в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. В даних справах компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.

Частиною 1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Згідно статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Правові відносини між Україною та Республікою Польщею у цивільних справах регулюються Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який підписано 24 травня 1993 року, ратифіковано Постановою ВР N 3941-XII (3941-12 ) від 04 лютого 1994 року, набув чинності 14 серпня 1994 року.

Статтею 28 вказаного Договору визначено, що в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. В даних справах компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.

Мотиви та висновки суду.

Суд зауважує, що кожна країна окремо реґулює міжнародний цивільний процес у своїх органах чи судах. Утім, необхідно зазначити, що положення Цивільно-процесуального кодексу Республіки Польщі застосовуються тоді, коли положення європейського права або міжнародні договори, що ратифіковані Польщею, не говорять інакше. Тому у відносинах між Польщею та Україною вимагається обговорення положень міжнародного договору про правову допомогу та правові відносини в цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року. Він регулює правові відносини двох держав у галузях приватного, сімейного права, майнові відносини, спадкові справи, порядок вирішення трудових спорів, визнання і виконання судових рішень, а також широкий спектр питань в галузі кримінального права. Основним принципом договору є принцип взаємності у відносинах між Польщею та Україною. У документі зазначається, що громадяни України/Польщі користуються на території Польщі/України у сфері своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, які і громадяни Польщі/України, а саме: мають право вільно і без перешкод звертатися до органів Польщі/України, до компетенції яких належать цивільні (трудові, сімейні) та кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови, а також здійснювати інші процесуальні дії за тих же умов, що і громадяни Польщі/України.

Щодо галузі сімейного права, то в договорі передбачається, що правовідносини між батьками регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

Суд зауважує, що з урахуванням положень Закону України «Про міжнародне приватне право», Договору про правову допомогу між Україною та Республікою Польща, правовідносини між сторонами спору щодо місця проживання малолітнього сина, регулюються правом України, оскільки обидві сторони є громадянами України, мають місце проживання в Україні, між ними існує спір щодо місця проживання малолітньої дитини, яка є громадянином України.

Тобто питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, яка є громадянином України, вирішується у відповідності до законодавства України та відноситься до компетенції відповідних органів держави Україна.

Відповідно до частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Суд зауважує, що у відповідності до законодавства України (ч.1 ст.161 СК України) питання про визначення місця проживання малолітнього сина сторін вирішено компетентним органом держави Україна, оскільки вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки i піклування належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, тобто є делегованими повноваження виконкому (п.п4 пункту «б» ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Рішення органу опіки і піклування станом на час розгляду даного клопотання не скасоване та підлягає виконанню.

Враховуючи зазначене та, зважаючи на мету поданого клопотання, суд дійшов висновку, що таке не підлягає задоволенню в силу приписів п.3 ч.2 ст.468 ЦПК України, оскільки рішення ухвалене в справі, розгляд якої належить виключно до компетенції органу опіки та піклування за місцем проживання малолітньої дитини, або загального місцевого суду України.

Керуючись ст.ст. 260, 468 ч.3, 471-473 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання представника заявника ОСОБА_2 - адвоката Царик Тетяни Григорівни, заінтересована особа ОСОБА_1 , про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду або через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя: Н.П. Березюк