Провадження №2/521/512/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1 пояснював, що з листопада 2000 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . У вказаний період сторонами був придбаний автомобіль марки «Subaru Forester», 2013 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_1 . Означене майно було оформлене на ОСОБА_2 .

Станом на теперішній час сторони спільного господарства не ведуть, спільно не проживають. У зв`язку з тим, що право власності на автомобіль було зареєстроване за ОСОБА_2 , в подальшому було відчужене без його згоди та в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалося, - ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, у якому просив у порядку поділу майна стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобілю в розмірі 280000,00 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 . Заперечуючи проти заявлених вимог відповідач посилалась, зокрема, що не погоджується із визначеною позивачем вартістю заявленого в позові транспортного засобу, а також просила суд урахувати ту обставину, що спільні діти сторін - ОСОБА_3 , 2001 року народження, та ОСОБА_4 , 2016 року народження, - проживають з нею. ОСОБА_1 ухиляється від матеріального забезпечення дітей, з приводу чого ОСОБА_2 звернулась до суду.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 21 травня 2019 року у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання про визначення ринкової вартості автомобілю марки «Subaru Forester», 2013 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_1 .

Згідно з доповідною запискою кур`єра Малиновського районного суду міста Одеси від 13 червня 2019 року матеріали цивільної справи повернуті без виконання у зв`язку з відсутністю експертної установи за повідомленою суду адресою.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 26 червня 2019 року у справі було знов призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання про визначення ринкової вартості автомобілю марки «Subaru Forester», 2013 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_1 .

13 листопада 2019 року до суду надійшов висновок №СЕ-2511-2-1124.19 судової автотоварознавчої експертизи від 31 травня 2016 року, складений судовим експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України» Вітвіцьким І.І .

Представник позивача ОСОБА_1 у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представники особи у відкрите судове засідання з`явились, заявлені вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 04 листопада 2000 року, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради був складений актовий запис №1126 від 04 листопада 2000 року.

За час шлюбу сторонами було набуто у власність автомобіль марки «Subaru Forester», 2013 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_1 .

Як випливає з відомостей Територіального сервісного центру №5142 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 12 серпня 2014 року.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, - шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд зазначає наступне. Згідно з частинами 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною 2 стаття 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відтак суд зазначає, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинений 16 січня 2020 року.

Зважаючи на частини 1, 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить частина 3 статті 368 ЦК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами 1, 4 статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та визнання заявленого до поділу майна спільним майном подружжя, суд звертає увагу на наступне.

Як зазначалось, право власності на автомобіль марки «Subaru Forester», 2013 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_1 , було зареєстроване за ОСОБА_2 12 серпня 2014 року. Тобто в період знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі.

Згідно з положеннями договору купівлі-продажу від 18 вересня 2018 року, укладеного між ТОВ «КСН-Сервіс», що діяло від імені ОСОБА_2 на підставі договору комісії №5545/18/002738 від 18 вересня 2018 року, - з одної сторони, та ОСОБА_6 - з іншою сторони, автомобіль марки «Subaru Forester», 2013 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_1 , - був відчужений. Право власності на транспортний засіб у подальшому перереєстроване на нового власника - ОСОБА_6 .

Тобто матеріали справи вказують, що відповідний транспортний засіб відчужено до припинення шлюбу між сторонами. У зв`язку з цим, за правилами статей 60, 61 СК України вважається, що відповідний правочин укладений в інтересах сім`ї, а кошти, отримані внаслідок відчуження автомобілю, - є спільним майном сторін.

Суд звернув увагу, що відповідно до мотивувальної частини рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 липня 2019 року в справі №521/15261/18 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо з вересня 2018 року. Але вказане зазначення наведено судом в якості викладу позиції позивача ОСОБА_1 , а не як обставину, перевірену та встановлену судом. Конкретної дати припинення шлюбних відносин не визначено.

Установлені судом фактичні обставини свідчать, що відчуження спірного транспортного засобу та отримання коштів внаслідок такого відчуження відбулось за час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Водночас, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

Питання, що пов`язані з розпорядженням майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, чітко врегульовані положеннями закону.

Так, згідно з частинами 1, 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частин 3, 4 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та немайнового статусу, однак стороною позивача не доведено обґрунтованості поділу означеного транспортного засобу та стягнення з відповідача 1/2 частки його вартості в порядку такого поділу. Доказів того, що отримані від відчуження транспортного засобу кошти використані саме ОСОБА_2 одноособово та/або не в інтересах сім`ї, - суду не надані. Відповідні доводи сторони відповідача позивачем не спростовані.

Посилаючись, що договір купівлі-продажу від 18 вересня 2018 року з відчуження автомобілю укладався відповідачем ОСОБА_2 без наявності згоди ОСОБА_1 , позивач не оспорював самого договору з цих підстав. Відповідні вимоги у рамках справи не заявлялись.

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про відмову в позові.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою в позові в повному обсязі суд покладає судові витрати на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 17 лютого 2021 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: І.В. Плавич