ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1137/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/144/21 Категорія: 314000000 Єщенко О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідач, який не є власником і особою з правом надавати інформацію про квартиру по АДРЕСА_1 , звернувся до Уманського відділу поліції з повідомленням про завдані позивачем збитки на 320,4 тисяч гривень на підставі штучно створених доказів з метою концентрації нерухомості для іноземців євреїв в процесі зачистки території паломництва і в будинку де він проживає . Кримінальне провадження № 0000533 відкрито 12 квітня 2018 року і закрито (додаток) не підтверджено документами і суперечать фактам, але є негативні наслідки політичного і морального значення.

Вказує, що в результаті незаконних дій постраждало його фізичне і психічне здоров`я, яке він оцінив в 1 000 грн щомісячно на протязі одного року слідства. Відповідач поширив неправдиву інформацію, оббрехав його чесне ім`я, заплямував честь і поставив в компрометувальне становище та проявив екстремізм.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 12 000 грн та матеріальні втрати 9 000 грн , як фінансова допомога на медичне обстеження (МРТ та інше) 4 000 грн і додаткові витрати на медичні засоби (тростина та інші) 5 000 грн. та судовий збір.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2021 року відмовлено повністю у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача і тому дійшов висновку , що підстави для задоволення позову відсутні.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати і залишити позов без розгляду та стягнути судовий збір з відповідача в дохід держави.

Апеляційні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що рішення заперечує. Вказав, що порушені норми попереднього провадження не застосована ст. 187 п. 13 ЦПК України про залишення позовної заяви без розгляду. Порушені норми підготовчого провадження п. 1 ч. 2 ст. 200 ЦПК України і порушені норми судового провадження не постановлена ухвала про залишення позову без розгляду п.8, 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, так як позивач не надав докази. Суд необґрунтовано провів розгляд по суті, що являється імітацією. Суд захистив винуватця злочинного наклепа ОСОБА_2 , але не припинив його страждання і позбавив повторного звернення до суду.

У поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та безпредметною, яка носить штучний характер, подана з метою завдання додаткових збитків та з метою ухилення від відповідальності за умисно завдані збитки, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач вказував, що ОСОБА_2 , який не є власником і особою з правом надавати інформацію про квартиру по АДРЕСА_1 , звернувся до Уманського відділу поліції з повідомленням про завдані позивачем збитки на 320,4 тисяч гривень на підставі штучно створених доказів з метою концентрації нерухомості для іноземців євреїв в процесі зачистки території паломництва і в будинку де він проживає. Кримінальне провадження № 0000533 відкрито 12 квітня 2018 року і закрито (додаток) не підтверджено документами і суперечать фактам, але є негативні наслідки політичного і морального значення. У результаті незаконних дій постраждало його фізичне і психічне здоров`я. Відповідач поширив неправдиву інформацію, оббрехав його чесне ім`я, заплямував честь і поставив в компрометувальне становище та проявив екстремізм.

Однак, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.

До позовної заяви позивачем додано лише копію договору дарування від 27 травня 1994 року, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_3 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 та додана копія листа Уманського ВП ГУНП в Черкаській області за вих. № 3629/14 від 20.03.3030 року, з якого вбачається, що кримінальне провадження № 000533 закрито так як вийшов строк досудового розслідування, в даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 не є потерпілим та заявником.

Позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені належними і допустимими доказами щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем ОСОБА_5 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Проте позивачем не надано належних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 вказаної постанови Пленуму ВСУ визначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ненадання позивачем належних та допустимих доказів обставин справи, зокрема доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 завдав своїми діями позивачу моральну та матеріальну шкоду, яка виражається у поширенні неправдивої інформації відносно позивача, і відсутність таких доказів при поданні позовної заяви є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, то суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Юридична категорія збитки складається лише з тих, які виникають внаслідок порушення у межах цивільних чи інших правовідносин, уповноважений учасник яких має право вимагати від зобов`язаної особи відшкодування таких збитків.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобов`язання. Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий; протиправність дій того, хто завдав шкоду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не підтвердив належними та допустимими доказами, про наявність завданої йому шкоди відповідачем ОСОБА_2 , зокрема в позовній заяві не обгрунтовано , якими діями відповідача йому було завдано матеріальної шкоди, відсутні відомості коли були нанесені збитки/шкода, вид шкоди/збитків, та спосіб відшкодування, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку і про відмову позивачу в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Проте наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, така презумпція має визначатися лише законом, тому діє стаття 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди внаслідок винесення постанови про закриття кримінального провадження. Крім того, ОСОБА_1 не надав доказів завдання відповідачем йому фізичного і психологічного тиску та погіршення стану здоров`я, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинили це порушення, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням особи, яка її завдана та вини останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої належним чином не обґрунтований.

Колегія суддів вважає, що згідно частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх відхилення є мотивованими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду безпідставні.

Стаття 257 ЦПК України містить чіткий перелік підстав, за яких позов належить залишити без розгляду.

Із апеляційної скарги не вбачається підстав для залишення позову без розгляду, а посилання на порушення судом ст. 257 ЦПК України безпідставне, поскільки підстав, визначених ст. 257 ЦПК України про залишення позову без розгляду не вбачається.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимоги п. 1 ч. 2 ст. 200 ЦПК України не варті уваги, оскільки судом першої інстанції виконані всі вимоги щодо розгляду справи в порядку загального провадження з дотриманням норм процесуального права, а рішення суду було ухвалено в судовому засіданні призначене ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2021 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Щодо вимоги про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави, то в даному випадку слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2021 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального та процесуального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Судді: