КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/3717/21 головуючий у суді І інстанції: Ярмола О.Я.
провадження №22-ц/824/9064/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь Миколи Володимировича на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2021 року про відмову у задоволенні подання у справі за поданням старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь Миколи Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року до суду надійшло подання Головного державного виконавця Білоцерківського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь М.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 . Своє звернення обґрунтовує тим, що в Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебувають виконавчі провадження про стягнення заборгованості з ПП «Белвет», які перебувають у складі зведеного виконавчого провадження №59829784, до якого входять 4 виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з ПП «Белвет» на користь юридичних осіб на загальну суму 519310,81 грн. Керівником ПП «Белвет» з 01.12.2011 року є ОСОБА_1 , а тому згідно ст. 441 ЦПК України є підстави для застосування обмежень до керівника юридичної особи-боржника.

Державний виконавець зазначає, що ним здійснювались заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», в результаті яких було сформовано та направлено запити до Державної фіскальної служби України - про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками - юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями; запит про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб; до МВС про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні подання старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь Миколи Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаним судовим рішенням старший державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь Микола Володимирович подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив ухвалу суду скасувати та задовольнити подання задовольнити. Вказує, що рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення, а тому виникла необхідність у вжитті відносно нього заходів примусового виконання.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань керівником Приватного підприємства «Белвет», з 01.12.2011 року є ОСОБА_1 . Зазначає, що державний виконавець з моменту відкриття виконавчого провадження здійснював у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» всіх можливих заходів для здійснення виконання рішення суду, про що було зазначено у поданні, а саме накладеним арештом на майно та кошти боржника, здійсненням перевірки майнового стану боржника, розшуком майна боржника а саме автомобілів проте, сума боргу не сплачувалася боржником, тобто боржником не виконувалися вимоги державного виконавця щодо виконавчого провадження, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до постанови про опис та арешт майна(коштів) боржника від 23.10.2019 року, державним виконавцем описано автомобілі що належать боржнику та передано на відповідальне зберігання керівнику Приватного підприємства «Белвет», ОСОБА_1 . Із метою вилучення описаного майна для подальшої його реалізації боржнику 16.01.2020 року направлялася вимога виконавця, яку вручено фахівцю з інформаційних технологій ПП «Белвет» ОСОБА_2 під підпис. Саме у зв`язку із приховуванням ОСОБА_1 транспортних засобів, державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника.

Боржник відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з матеріалів подання не вбачається, що ОСОБА_1 направлялись виклики державного виконавця та він їх отримував, здійснення заходів приводу до боржника. Також, не надано доказів підстав відповідальності, періоду, часу виникнення такої відповідальності ОСОБА_1 , як керівника ПП «Белвет» за борги підприємства. А також, що Державний виконавець, заявляючи вимогу про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон, крім посилання на нормативні акти, не зазначив, в чому проявляється ухилення саме керівником ОСОБА_1 від виконання зобов`язань підприємства згідно вимоги про сплату боргу. Крім того, зазначив, що сама по собі наявність невиконаного зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання. А наявність лише самої заборгованості не є свідченням умисного ухилення боржника від виконання рішення суду. Тому, у задоволенні подання старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь Миколи Володимровича слід відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 81 ЦПК України).

Отже, за змістом вищенаведених правових норм, обов`язковою обставиною, яка підлягає встановленню судом першої інстанції, є факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань та доведення цього факту виконавцем в порядку, встановленому статтею 81 ЦПК України.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду з прав людини від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Судом встановлено, що на виконанні в Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебувають виконавчі провадження, що перебувають у складі зведеного виконавчого провадження №59829784. До якого входять 4 виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з ПП «Белвет» на користь юридичних осіб на загальну суму 519310, 81 грн..

02.09.2019 року Господарським судом Київської області видано судовий наказ №911/2152/19 про стягнення з ПП «Белвет» на користь ТОВ «ЧК Альтернатива» 126884,02 грн. заборгованості.

08.02.2019 року Господарським судом Київської області видано судовий наказ №911/2438/19 про стягнення з ПП «Белвет» на користь ТОВ «Байєр» 303558,39 грн. заборгованості.

06.02.2020 року ГУДПС у Київській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15306,00 грн..

13.06.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59348048 та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно з виконання.

06.11.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60504485 та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно з виконання.

21.09.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63095799 та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно з виконання.

07.10.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63234796 та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно з виконання.

У поданні старший державний виконавець зазначив, що на час звернення до суду з даним поданням вимога про сплату боргу боржником виконана не була, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення.

Інформація про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження в матеріалах справи відсутня.

Перевіривши надані старшим державним виконавцем докази, суд апеляційної інстанції вважає, що в розпорядженні суду першої інстанції не було достатніх даних про ухилення божника від виконання фінансових зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, оскільки на момент звернення з поданням факт такого ухилення боржника повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем вказано лише про обов`язок боржника в добровільному порядку повернути суму заборгованості за договором позики відповідно до рішення суду та/або подати йому декларацію про доходи та майновий стан з метою виконання цього рішення за рахунок його майна, однак не визначено в чому саме полягає ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань виконавчим документом.

Долучені до подання письмові матеріали факту умисного ухилення божника від погашення заборгованості не підтверджують, зокрема старшим державним виконавцем надано суду постанови про відкриття виконавчого провадження, при дослідженні якої не встановлено того, що боржник в будь-який спосіб отримував кореспонденцію від виконавця, у тому числі у відповідності до вимог частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», уникав виклику чи навмисно не виконував вимоги виконавця, приховував майно з метою ухилення від повернення грошових коштів.

При цьому матеріали справи не містять доказів про те, що боржник після відкриття виконавчого провадження перетинав державний кордон, а строк дії його закордонного паспорту закінчився і новий паспортний документ ним отримувався.

Також, апеляційний суд враховує, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні подання, оскільки судовим розглядом не встановлено, що боржником вчиняються дії, направленні на ухилення від виконання судового рішення. Крім того, до подання старшим державним виконавцем не надано відповідних доказів та не зазначено конкретного правового обґрунтування з посиланням на відповідні докази, які б свідчили про те, що боржник має намір виїхати за межі України з метою уникнення від сплати заборгованості.

Саме по собі самостійне невиконання боржником зобов`язань протягом встановленого строку, про що вказує старший держаний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від сплати заборгованості, а як наслідок підставою для застосування санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник приховує майно підприємства, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки на підтвердження зазначеної обставини старшим держаним виконавцем не було надано суду першої інстанції відповідних доказів.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні подання та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 441 ЦПК України, Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь Миколи Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено «16» червня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
О.І. Сліпченко