ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м.Суми

Справа №585/2819/20

Номер провадження 22-ц/816/849/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2021 року, у складі судді Шульги В.О., ухвалене у м. Ромни,

в с т а н о в и в :

06 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути нерухоме майно гараж літ. Г, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2011 року, виданого виконкомом Роменської міськради, та витягу про державну реєстрацію прав № 32763537 від 03 січня 2012 року, їй на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частина майна, що складається з: житлового будинку А, загальною площею 260,9 кв.м, житловою площею 97,4 кв.м; сараю Б, б; бані В, вбиральні У, У-1; гаражу - Г, Г-1, розміщеного по АДРЕСА_1 .

Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № СМ3 від 26 листопада 2011 року, нею було добудовано два гаражі, загальною площею 44,6 кв.м, які є її приватною власністю, однак ОСОБА_2 безпідставно, заволодів цим нерухомим майном та незаконно використовує належний їй на праві власності гараж в особистих цілях. Щодо безпідставного використання ОСОБА_2 гаража, вона неодноразово зверталася в Роменський ВП ГУНП за допомогою у звільненні гаража, де їй повідомлено про цивільно-правовий характер правовідносин та роз`яснено право звернення до суду.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 1/4 частину гаража літ. Г, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй гараж літ. Г, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводить, що вона є власником 1/4 частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А, загальною площею 260,9 кв.м, житловою площею 97,4 кв.м; сараю Б, б; бані В, вбиральні У, У-1; гаражу - Г, Г-1, і нею за зазначеною адресою було добудовано два гаражі загальною площею 44,6 кв.м, які є її приватною власністю і незаконно використовуються в особистих цілях ОСОБА_2 . Вважає, вона як законний власник гаражів, має право на повернення належного їй нерухомого майна шляхом витребування від відповідача, який не є власником цього майна, а володіє ним без будь-яких правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2011 року, виданого Виконавчим комітетом Роменської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , частка у майні 1/4. Об`єкт складається з житлового будинку, А, загальною площею 260,9 кв.м, житловою площею 97,4 кв м, сараю Б, б, бані В, вбиральні У,У-1, гаражі Г, Г-1. Зазначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане взамін свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Роменською ДНК 29 травня 2003 року, реєстровий №576 (а.с. 7).

Право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку у вказаному нерухомому майні зареєстровано в КП «Роменське МБТІ» 03 січня 2012 року (а.с. 8).

За даними декларації про готовність об`єкта до експлуатації № СМ3, зареєстрованої 26 листопада 2011 року, замовник ОСОБА_1 , здійснено будівництво об`єкта прибудова до житлового будинку два гаража; інформація про повідомлення про початок виконання будівельних робіт 21 жовтня 2011 року; дата початку будівництва 21 жовтня 2011 року, дата закінчення листопада 2011 року; строк введення в експлуатацію поточний рік; два гаражі площа 44,6 кв. м (а.с. 9-11).

Згідно з повідомленням суб`єкта оціночної діяльності ПП «Роменекс-Л» №201/20 від 20 жовтня 2020 року ринкова вартість гаража площею 22,32 кв. м, розташованого на території садиби за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20 жовтня 2020 року може складати 27000 грн (а.с. 19, 27-30).

За результатами перевірок, проведених Роменським ВП ГУНП в Сумській області за заявами ОСОБА_1 від 01 жовтня 2019 року та від 24 вересня 2020 року про незаконне користування ОСОБА_2 її гаражем та надання допомоги у його звільненні, не встановлено ознак кримінального правопорушення (а.с. 15-18).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку, що всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не було доведено належними та допустимими доказами належності їй на праві власності на спірне нерухоме майно гаражі, розташовані по АДРЕСА_1 , оскільки декларація про готовність об`єкта до експлуатації не є правовстановлюючим документом і не надає зазначеній у ній особі прав власника майна. За доведеності належності ОСОБА_1 1/4 частини нерухомого майна за вказаною адресою, суд вважав за можливе захистити її права саме на частку і в у спірному нерухомому майні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1 та 2 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Як визначено ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності визначений ст. 317 ЦК України, яка передбачає що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції врахував вказані норми та, оцінивши у сукупності зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання відповідача повернути ОСОБА_1 1/4 частину спірного гаражу літ. Г, що відповідає її частці у праві власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 є одноособовим власником двох гаражів загальною площею 44,6 кв.м, розміщених по АДРЕСА_1 , оскільки із наданих нею правовстановлюючих документів вбачається, що житловий будинок та надвірні будівлі (сараї Б, б, баня В, вбиральні У,У1, гаражі Г, Г1) за зазначеною адресою належить їй на праві приватної спільної часткової власності і її частка власності становить - 1/4.

Доводи позивача про те, що вона є єдиним власником двох гаражів Г, Г1, побудованих по АДРЕСА_1 , з посиланням на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № СМ3 від 26 листопада 2011 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, приписами ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Відповідно до абз. 1 ч. 9 ст. 39 вказаного Закону зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проєктування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проєктувальником вихідних даних; 2) розроблення проєктної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проєктної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Тобто, декларація, є документом, який надає право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, тобто є дозвільним документом, і не посвідчує права власності замовника на нерухоме майно.

За таких, обставин саме в межах частки у приватній спільній частковій власності 1/4, визначеної у свідоцтві про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 має право вимагати повернення спірного нерухомого майна.

Враховуючи викладене, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина