ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/228/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на транспортний засіб автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . Заборонено ОСОБА_1 користуватись автомобілем марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 . Іншу 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишити у власності ОСОБА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2020 року заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову задоволено частково.

Скасовано вжиті ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року заходи забезпечення позову у виді заборони ОСОБА_1 користуватись автомобілем марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В задоволенні іншої частини заяв відмовлено.

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просив скасувати арешт, накладений на автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , посилаючись на передбачене ст. 319 ЦК України право власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном на власний розсуд.

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просив скасувати арешт, накладений на автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії з зазначеним автомобілем без його згоди, притягнути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за чинення перешкод в перевірці його заяв до поліції.

В обґрунтування вимог зазначив, що автомобіль перебуває у ОСОБА_2 , він позбавлений можливості користуватись автомобілем, між сторонами існують суперечки та мали місце конфліктні ситуації, з приводу яких він звертався до поліції та були відкриті кримінальні провадження, судовий збір, щодо стягнення якого було відкрито виконавче провадження, ним сплачено, ОСОБА_2 без його згоди передала автомобіль ОСОБА_3 ,

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову об`єднано в одне провадження. В задоволенні заяв ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на сплату судового збору, закінчення виконавчого провадження, відсутність труднощів у виконанні судового рішення, необґрунтованість посилання суду на існування обставин, з урахуванням яких судом було вжито заходи забезпечення позову, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про скасування заходів забезпечення позову в вигляді арешту на автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідач чинить перешкоди у виконанні заочного рішення від 18 лютого 2020 року, відмовляється надати спеціалістам ТСЦ №2343 РСЦ МВС свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та скласти письмову заяву про внесення відповідних записів до свідоцтва про реєстрацію її як співвласника транспортного засобу, надати автомобіль для огляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні заяв про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що потреба в забезпеченні позову не відпала, рішення суду не виконано, за заявою позивача відкрито виконавче провадження, надана відповідачем копія фіскального чеку не свідчить про виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , іншу 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишити у власності ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на транспортний засіб автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . Заборонено ОСОБА_1 користуватись автомобілем марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 . Іншу 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишити у власності ОСОБА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2020 року заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову задоволено частково.

Скасовано вжиті ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року заходи забезпечення позову у виді заборони ОСОБА_1 користуватись автомобілем марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В задоволенні іншої частини заяв відмовлено.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною першою статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до частин сьомої - десятої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Тобто, скасування заходів забезпечення позову судом, який їх застосував, можливе, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів або змінилися обставини, що зумовили його застосування.

З матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення ОСОБА_1 до суду із заявами про скасування заходів забезпечення позову та розгляду заяв судом першої інстанції на виконанні Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебував виконавчий лист у цій справі №937/10068/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1512,20 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий ОСОБА_1 фіскальний чек від 21 жовтня 2020 року на суму 1543,26 грн. не містить інформації щодо призначення платежу, а тому не може бути доказом виконання заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року (а.с.99).

Окрім цього, ОСОБА_1 не було надано суду першої інстанції доказів виконання заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року шляхом реєстрації за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Ford Focus», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку про повне виконання вказаного заочного рішення суду та, відповідно, про те, що потреба в забезпеченні позову відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Долучена до апеляційної скарги роздруківка постанови державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гайдей Н.Ю. від 05 листопада 2020 року не може бути прийнято до уваги, оскільки зазначена постанова прийнята вже після постановлення оскаржуваної ухвали суду.

Заявником не спростовано належними доказами доводи ОСОБА_2 про перешкоджання ним оформлення права власності за нею 1/2 частини спірного автомобіля відповідно до рішення суду шляхом відмови в наданні правовстановлюючих документів на цей автомобіль та забезпечення його особистої участі при проведенні реєстраційних дій.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова