Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №943/978/21
Провадження №2/943/1115/2021
Буський районний суд Львівської області
в складі: головуючого судді Журибіда Б. М.,
при секретарі Гута О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на лікування дитини, -
ОСОБА_1 звернулася в суд з означеною позовною заявою. Мотивує тим, що сторони з 21.04.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, де у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Буського районного суду Львівської області від 25.10.2012 р. шлюб між ними розірвано. Дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 17.05.2019 ОСОБА_2 в мою сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 1014 гривень (одна тисяча чотирнадцять гривень 00 копійок), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Син є дитиною-інвалідом, періодично проходить лікування у КЗ Львівському обласному дитячому психоневрологічному диспансері та інших медичних закладах міста Львова. Лікування при такому діагнозі потребує значних коштів, які позивач не може самотужки здійснювати. Відповідач добровільно не бере участь у матеріальному утриманні дитини, додаткових витратах, зокрема і його лікуванні, окрім аліментів. Рішенням Буського районного суду від 05.09.2019 року стягнуто в користь позивачки додаткові витрати на лікування сина, до вересня 2019 р. Однак, таке рішення суду для відповідача не стало стимулом в добровільному порядку брати участь у лікуванні дитини. Тому просить суд стягнути половину із додаткових витрат в розмірі 9169,365 грн та змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Буського районного суду, стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку(доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття.
Позивач подала письмову заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема поштовими розписками. Відзив на позовну заяву, пояснення, тощо, відповідач не подав.
Враховуючи, що судом відкладався розгляд даної справи через неявку відповідача, зважаючи на те, що розгляд справи був призначений завчасно, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи, за відсутності відповідача, з постановленням заочного рішення, проти чого позивач не заперечила.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Судом встановлено, що з 21.04.2007 року сторони перебували у шлюбі. Від щлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Полтвянської сільської ради, від 29.08.2007р. актовий запис №8. (а.с. 9)
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 25.10.2012, справа № 1303/1009/2012, шлюб між ними, розірвано. (а.с. 10)

Син є дитиною-інвалідом, періодично проходить лікування у КЗ Львівському обласному дитячому психоневрологічному диспансері та інших медичних закладах міста Львова, що підтверджується відповідними медичними документами, наявними в матеріалах справи. (а.с. 12-14, 20-22, 26-27)

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 17.05.2019 (справа №440/241/19) з відповідача в користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 1 014 гривень (одна тисяча чотирнадцять гривень 00 копійок), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с. 23-24)

Син сторін проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Полтв`янської сільської ради № 66 від 05.03.2020. (а.с. 11)

Останньою, за період з жовтня 2019 року по квітень 2021 року, понесено додаткові витрати на лікування дитини у сумі 18338,73 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, чеками та довідками. (а.с. 15-21)

Згідно із вимогами 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття шляхом сплати аліментів на її утримання у розмірі, визначеному судом, нести додаткові витрати на утримання дитини, у зв 'язку з розвитком її здібностей.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс 17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що «СК виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»),

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду Украйні «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої cт. 185 С К України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком, здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Відповідно до правової позиції, висловленої в ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2009 року № 6-20478св09, участь у додатковій витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Судом достовірно встановлено понесення позивачем додаткових витрат на лікування сина ОСОБА_3 , що підтверджене відповідними доказами, медичною документацією та чеками.

Суд приходить до переконання про стягнення з відповідача половини вартості додаткових витрат на дитину в сумі 9169,365 грн.

Відповідно до статей 181 та 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно постанови Верховного Суду України від 03 лютого 2021 року у справі за №125/2525/18 визначено відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження. Відповідно зміна способу присудження аліментів є дозволеною.

Відповідно до ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

У відповідності з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789XII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя ,необхідних для розвитку дитини. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового ,духовного ,морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини(ч.2 ст.182 СК).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Матеріальне становище позивачки не змінилося (не покращилося), вона здійснює догляд за дитиною інвалідом, оскільки такий потребує постійного догляду.

Відповідач є працездатною особою, що в свою чергу не звільняє від обов`язку утримувати свого сина.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Крім цього, згідно ч.3 ст. 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Системно аналізуючи норми матеріального права та надані докази, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, та відповідатимуть принципам розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 3,4, 81, 83,141, 191, 206, 259, 263, 264, 265, 280-282ЦПК України, ст. ст. 150,180, 185, 199,200 СК України, суд -

ухвалив :

Позов задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя с. Добросин Жовківського району Львівської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки с. Полтва Буського району Львівської області половину понесених додаткових витрат на лікування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 9169,36 грн (дев`ять тисяч сто шістдесят дев`ять гривень 36 копійок).

Змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Буського районного суду Львівської області від 17.05.2019 (справа №440/241/19), з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя с. Добросин Жовківського району Львівської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки с. Полтва Буського району Львівської області на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку(доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.05.2021, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя с. Добросин Жовківського району Львівської області в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 гривень.

Виконавчий лист, виданий на підставі рішення Буського районного суду від 17.05.2019 року (справа № 440/241/19) відкликати.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Буський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: Б. М. Журибіда