Постанова

Іменем України

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 501/2887/16-ц

провадження № 61-12827св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Погорєлова С. О. від 23 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2011 року, ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 в письмовій формі договір позики, згідно з яким передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США, що еквівалентно 1 118 000 грн.

При фактичному одержанні вказаної суми ОСОБА_2 також була надана розписка від 28 листопада 2011 року. Згідно договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 01 грудня 2012 року та сплатити 15% річних за користування грошовими коштами. Кошти, які отримав ОСОБА_2 були втрачені на сімейні потреби, а саме на будівництво будинку та ремонт у квартирі.

Не повернувши грошові кошти за договором позики та відсотки за користування коштами, 28 листопада 2013 року ОСОБА_2 підписав розписку, якою підтвердив отримання займу за договором від 28 листопада 2011 року та погодився повернути 52 000 дол. США (40 000 дол. США та 12 000 дол. США - відсотки за користування грошовими коштами за період з 28 листопада 2011 року п 28 листопада 2013 року.

У січні 2018 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, та просив стягнути в солідарному порядку з подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму позики в розмірі 75 400 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 52 000 дол. США. Вирішено питання про судовий збір. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої мотивовано тим, що хоча у розписці й не зазначена згода ОСОБА_3 на отримання позики як дружини, але враховуючи, що на момент складання розписки про отримання коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Кошти, отримані за вказаним договором, використані в інтересах сім`ї, а саме на будівництво будинку, який будується на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , на утримання квартири, та потреби сім`ї.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 52 000 дол. США. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що будь-яких доказів на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_2 були витрачені саме в інтересах сім`ї (на будівництво будинку), позивач не надав, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), тому підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу за договором позики х ОСОБА_3 відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

27 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, у якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови в позові до ОСОБА_3 та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 642/706/16-ц, від 26 червня 2019 року в справі № 361/3519/15-ц, від 22 травня 2019 року в справі № 638/5286/17, від 08 травня 2019 року в справі № 127/26398/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Судові рішення в частині задоволення позову до ОСОБА_2 до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

30 жовтня 2020 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначає, що строк позовної давності, у межах якого позивач мав право звернутися до суду складає три роки і цей строк розпочався 01 грудня 2012 року, так як відповідно до умов договору останнім днем виконання зобов`язання є 30 листопада 2012 року, так як виконання визначено терміном до 01 грудня 2012 року.

30 жовтня 2020 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій заявник просить оскаржувану постанову апеляційного суду відносно відмови в позові про стягнення з неї коштів залишити без змін, а зазначену касаційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_2 були витрачені саме в інтересах сім`ї (на будівництво будинку, ремонту) ОСОБА_1 не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно статей 12, 81 ЦПК України, тому вважає, що суд апеляційної інстанції виніс вмотивовану постанову, що підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 501/2887/16-ц з Іллічівського міського суду Одеської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 28 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 28 листопада 2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 40 000 дол. США, зі строком повернення 01 грудня 2012 року.

Також ОСОБА_2 підписав розписку від 28 листопада 2013 року на суму 52 000 дол. США.

Відповідач свого зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачеві не повернув.

ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 28 жовтня 2014 та 17 листопада 2016 року з вимогами повернути борг.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід враховувати, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

У справі, яка переглядається, суди встановили правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та розписку та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, саме на будівництво будинку, який будується на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , на утримання квартири, та потреби сім`ї, а відтак, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову до іншого подружжя ОСОБА_3 відповідає вимогам закону та узгоджується з матеріалами справи.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун