Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.06.2021 Справа №607/18049/20

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Киреньки Г. Я.,

представника позивача-відповідача Парубія І. М.,

відповідачки-позивачки ОСОБА_1 ,

її представника Магдич О. О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, а саме будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі договору дарування житлового будинку від 03 листопада 2001 року на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не проживає в даному будинку більше десяти років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла та прибудинкової території участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вона не цікавиться. Перешкод в користуванні житлом позивач відповідачці не чинив. Реєстрація відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, адже за таких обставин, він позбавлений можливості оформити субсидію тощо. Таким чином, ОСОБА_1 вибула із житлового будинку за вищевказаною адресою більше десяти років і проживає постійно із членами своєї сім`ї в АДРЕСА_2 , а тому втратила право на користування житлом позивача.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Поставлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, у якому просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод в користуванні нею та її дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_4 будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити в будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . Покликалась на те, що вона проживала у будинку по АДРЕСА_1 з часу свого народження. На момент її вселення у даний будинок він належав ще її дідові ОСОБА_5 03 листопада 2001 року будинок по АДРЕСА_1 був подарований позивачу згідно договору дарування, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василишин С. Й. за № реєстру 10255. Таким чином, на момент набуття права власності на даний будинок позивач ОСОБА_3 знав, що ОСОБА_1 як члену сім`ї власника належить право проживання у даному будинку. У спірному будинку ОСОБА_1 безперешкодно проживала до літа 2016 року. У цей період між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали виникати гострі конфлікти. 28 червня 2016 року близько 19 год. 05 хв., ОСОБА_3 побив ОСОБА_1 металевою ключкою для гри у гольф та погрожував членам її сім`ї фізичною розправою, вчинивши кримінальні дії, визначені статтею 125 ККУ. Доказом вчинення злочину щодо ОСОБА_1 . ОСОБА_3 є вирок Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2016 року № 607/8538/16-к. Таким чином, з літа 2016 року вона вимушена була внаслідок погроз та фізичного насильства тимчасово виїхати з даного будинку. У подальшому ОСОБА_3 продовжував поводитись дуже агресивно та неадекватно. Перебування ОСОБА_1 в будинку стало небезпечним; вона не могла, не наражаючи себе на небезпеку, зайти до будинку, усі її речі залишились в будинку по АДРЕСА_1 . Відповідачка заходила по спірного будинку лише тоді, коли ОСОБА_3 не було вдома. Протягом 2017 року ОСОБА_3 тривалі періоди перебував на лікуванні в КП Тернопільській обласній клінічній психоневрологічній лікарні. У час його відсутності ОСОБА_1 безперешкодно проживала в будинку разом з дітьми. У серпні 2018 року ОСОБА_3 змінив ключі від дверей з будинку та воріт. ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_6 , яка в цей час повернулась із дітьми з відпочинку в м. Шаяни Закарпатської області, не змогли зайти до будинку. З даного приводу було зареєстроване звернення до Тернопільського районного відділу поліції ТВП ГУНП в Тернопільській області. На сьогоднішній день ОСОБА_1 та її діти не мають постійного місця проживання та вимушені жити у знайомих, які погодились надати їй тимчасове житло за адресою АДРЕСА_2 . Іншого житла вона не має. Будинок в с. Зарічево Закарпатської обл., про який вказує представник ОСОБА_3 належить зовсім іншій особі ОСОБА_1 , яка не має РНОКПП.

В підготовчому судовому засіданні 11 грудня 2020 року суд прийняв до розгляду із первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

29 грудня 2020 року судом зареєстровано відзив на зустрічний позов. У ньому позивач ОСОБА_3 зазначив, що виходячи з аналізу приписів процесуального закону виникає висновок: зустрічний позов мав бути поданий через канцелярію суду; мала бути дотримана процедура визначення судді, який розглядатиме справу; мала бути дотримана процедура відкриття провадження при умові відсутності недоліків; мала бути дотримана процедура прийняття зустрічного позову до розгляду в межах справи за первинним позовом або процедура об`єднання справ. В порушення приписів ст. 175 ЦПК України у зустрічному позові не зазначено реквізитів сторін - не визначено процесуального статусу третьої особи; не визначено ціни позовної заяви, обмежено тільки вказівкою про немайновий позов без аналізу; не викладено обставин, якими позивач за зустрічним позовом обґрунтовує свої вимоги та не вказано, яке саме право його порушено; не зазначено доказів, на які посилається позивач за зустрічним позовом, а додані докази стосуються зовсім іншої особи, яка не є учасником справи взагалі - ОСОБА_6 ; не зазначено дані щодо наявності у позивача за зустрічним позовом або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви; не зазначено докази, які не можуть бути подані разом із цивільним позовом; не зазначено дані про вжиття заходів досудового врегулювання спору; не зазначено відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів чи позову до подачі позовної заяви, якщо вони вживалися раніше; відсутнє клопотання про поновлення чи продовження строку на подання зустрічного позову; відсутня дата написання чи підпису зустрічного позову. А тому позивач вважає, що слід було протягом 5-ти днів постановити ухвалу про залишення зустрічного позову без руху та надати строк на усунення недоліків. Також ОСОБА_3 покликається на безпідставність поновлення строку на подання зустрічного позову. Позивачем за зустрічним позовом не викладено обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на подання відзиву на первинний позов і не вказано таких для поновлення строку на подання зустрічного позову. Отже в суду не було підстави визнання причин пропуску подання відзиву і зустрічного позову поважними - їх не вказано взагалі. Позовна давність при поданні ОСОБА_1 зустрічного позову, та й позову із викладених спірних питань пропущена. В зустрічному позові ОСОБА_1 вказує, що із помешкання по АДРЕСА_1 вона виїхала влітку 2016 року. Оскільки точної дати не вказано, то слід припустити, що ОСОБА_1 покинула вказане помешкання 01 червня 2016 року. Отже, позовна давність на подання такого позову сплила 01 червня 2019 року. Не визначено повного статусу третьої особи - Управління у справах сім`ї молодіжної політики та захисту дітей. Адже, за ст. 53 ЦПК України у справу можна залучити «третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача або відповідача». Проте у зустрічному позові не розкривається питання на чиїй стороні ця особа залучається, не надано клопотання (ні окремого, ні в прохальній частині позову) про залучення такої особи, чим порушено приписи ст. 53 ч. 1 ЦПК України. ОСОБА_3 посилається на бездоказовість порушеного права та зустрічного позову, оскільки ОСОБА_1 не наводить підстав порушеного її права, сама ж у позові визнає про виключне право власності на помешкання ОСОБА_3 , який права власності не оспорює.

Позивач-відповідач ОСОБА_3 просить суд постановити ухвалу про повернення зустрічного позову ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю поважних причин та підстав поновлення строку на подання зустрічного позову; постановити ухвалу (у випадку не постановлення ухвали про повернення зустрічного позову) про залишення зустрічного позову ОСОБА_1 без руху із наданням строку на усунення недоліків зустрічного позову; застосувати до зустрічного позову ОСОБА_1 наслідки пропуску позовної давності; відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог за зустрічним позовом повністю.

10 лютого 2020 року представник ОСОБА_3 , адвокат Парубій І. М. подав до суду заяву про доповнення підстав позову, у якій зазначив, що ОСОБА_3 як власник будинковолодіння по АДРЕСА_1 прийняв рішення про його продаж разом із земельною ділянкою. Договором встановлено отримання Продавцем авансу за будинковолодіння. а саме за будинок 224 000,00 грн та за земельну ділянку 56 000,00 грн і одночасно передбачено, що у випадку неукладення остаточного договору купівлі-продажу отримана сума підлягає поверненню Покупцю у подвійному розмірі. Слід зауважити, що остаточний договір продажу будинковолодіння визначено укласти 05 квітня 2021 року і у випадку його неукладення з підстави не зняття з реєстрації ОСОБА_1 як особи проживаючої в предметі продажу покладе фінансове навантаження на ОСОБА_3 в частині повернення подвійного розміру отриманого авансу. Відтак, ОСОБА_3 матиме право на відшкодування цієї суми з ОСОБА_1 . Рішення про продаж будинковолодіння ОСОБА_3 прийнято у зв`язку з його хворобою та необхідністю дороговартісного лікування за межами України.

11 лютого 2021 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Магдич О. О. подано заяву щодо застосування строків позовної давності, у якій вона зазначила, що покликання представника позивача ОСОБА_3 на заявлення зустрічної позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним будинком із пропуском строку позовної давності є безпідставним, оскільки відповідач по зустрічному позові ОСОБА_3 не припиняв своїх дій щодо вчинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірним будинком, дані дії розпочались у червні 2016 року та продовжуються і до даного моменту. Відтак вважає, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування майном, оскільки в такому разі йдеться про так зване «триваюче правопорушення». Позивачкою заявлено негаторний позов до якого не застосовуються правила щодо позовної давності, оскільки вимоги такого позову полягають в усуненні правопорушення,яке триває.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільській області від 10 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселеннята призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, адвокат Парубій І. М. підтримав вимоги первісного позову та просив їх задоволити; у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, наведених у відзиві на зустрічний позов.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник, адвокат Магдич О. О. в судовому засіданні щодо задоволення первісного позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримали та просили задоволити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показала, що проживає за адресою АДРЕСА_3 з 1983 року. Їй відомо, що ОСОБА_3 проживав у будинку за адресою АДРЕСА_1 ще коли свідок тільки прийшла жити у свій будинок. Його дочка - ОСОБА_1 - також проживала у вказаному будинку з народження, потім ходила у школу, вийшла заміж, після чого чоловік і діти почали там проживати. Свідок була на весіллі у відповідачки-позивачки та один раз приходила у гості. Вона пам`ятає, як діти ОСОБА_1 кілька років тому каталися на велосипедах та рвали черешні. Останні два роки свідок не ходила в гості до ОСОБА_3 та не була у його будинку. Останні два роки ОСОБА_3 проживає в будинку сам, в минулому році робив ремонт, чи підвозила ОСОБА_1 будівельні матеріали свідку не відомо. Свідок ніколи не чула сварок з приводу не допуску ОСОБА_1 до будинку, також їй не відомо, чи чоловік ОСОБА_1 має будинок у с. Великі Гаї.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показала, що знайома із сторонами, оскільки ОСОБА_9 знає із народження, пам`ятає як та ходила в школу, бачила як її діти у 2018 році катались на велосипедах. ОСОБА_3 знає, тому що він є її сусідом, хоча щодня його не бачить. Свідок останній раз бачила ОСОБА_1 влітку 2018 року. В будинку за адресою АДРЕСА_1 свідок не була близько 15 років. Їй відомо, що ОСОБА_3 влітку минулого року робив ремонт у кімнатах. Конфліктів і сварок між сторонами свідок не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що проживає за адресою АДРЕСА_4 за 300 м. від будинку, що за адресою АДРЕСА_1 та є дружиною покійного брата ОСОБА_3 . Брати не спілкувались близько 20 років. Свідку відомо, що ОСОБА_3 у 2016 році побив доньку, а потім вигнав дружину з дому. Діти ОСОБА_1 перебували з нею у будинку відповідача постійно, особливо влітку. Бачила дітей до 2018 року, близько 2-2,5 років назад. Свідку також відомо, що ОСОБА_1 з 2016 року не може зайти в будинок. В житлі відповідача свідок не була, коли звідти виїхала позивачка з дітьми остання їй не повідомляла, однак припускає, що це було у 2016 році, коли ОСОБА_3 побив дочку. Про наведені обставини свідку відомо від ОСОБА_1 , яка є похресницею її чоловіка та інших родичів. Чоловіка ОСОБА_1 свідок знає, однак їй не відомо, де він проживає, про його будинок їй також не відомо. Про конфлікт в сім`ї ОСОБА_1 свідок не знає.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що була дружиною ОСОБА_3 та є матір`ю ОСОБА_1 . З 1982 року проживала за адресою АДРЕСА_1 , однак зареєстрована за іншою адресою по АДРЕСА_4 у батьків. ОСОБА_1 проживала у спірному будинку з народження, ходила в садок, школу, у 23 роки вийшла заміж, після чого народила онуків. У 2016 року ОСОБА_3 звинуватив дочку в «одній справі» та побив її за що ОСОБА_1 подала на нього в суд. У 2018 році свідок поїхала з дітьми та онуками на відпочинок, а коли 22 серпня 2018 року повернулася додому, то замки у вхідних дверях на два входи були поміняні. ОСОБА_3 сказав, що до будинку їх не впустить а тому з цього приводу свідок зверталася в поліцію. На той час дочка приїжджала у спірний будинок, там зберігалися її речі. Після того, як свідок перестала проживати у будинку відповідача її дочка ОСОБА_1 також туди не приїжджала, вона разом з дітьми проживає на квартирі у АДРЕСА_5 , яку винаймає. Чи має зять нерухомість у свідку невідомо, у 2008 чи 2009 році купив будинок у с. В. Гаї, якої площі свідку невідомо, вона там була тільки коли був залитий фундамент. За дочкою в Закарпатті не зареєстровано жодне нерухоме майно. За період 2019-2021 роках свідок не була у спірному будинку, хоча вона приходила туди, проте ОСОБА_3 не відкривав дверей. ОСОБА_1 . З часу конфлікту з ОСОБА_3 в будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає, однак приїжджала ночувати коли батька не було вдома, коли ОСОБА_3 перебував в будинку дочка не приїжджала щоб уникнути конфліктів. У грудня 2020 року ОСОБА_12 намагалася зайти в будинок, однак батько її не впустив, сказав, що все повикидав.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показала, що проживає за адресою АДРЕСА_6 та є однокласницею ОСОБА_3 . Знає його з нормальної сторони. Вона йому часто говорила, щоб вгомонився, помирився з рідними, на що ОСОБА_3 казав, що любить внуків та що починає життя з «чистого листа». Дочку його ОСОБА_1 свідок також знає, у неприязних стосунках з ними не перебуває. ОСОБА_13 відомо, що ОСОБА_3 побив дочку у 2016 році та не пустив її в будинок. Свідок живе недалеко від ОСОБА_3 - в радіусі 1 км. Часто бувала в нього в гостях, останній раз у травні 2020 року, він запрошував її на каву. Потім приїжджав до неї на роботу у магазин, свідок йому говорила про дітей і дружину, щоб він примирився. ОСОБА_3 робив ремонт у будинку з літа минулого року. До того ремонт робили всі разом. Свідок не бачила, щоб дочка ОСОБА_1 особисто допомагала із ремонтом. Останній раз свідок була в коридорі будинку, по кімнатах не ходила, не знає, що там є. У 2019 році ОСОБА_14 не була в ОСОБА_3 , свідок її і онуків не бачила. Знає зі слів ОСОБА_6 - матері ОСОБА_1 - що ОСОБА_3 побив ОСОБА_14 , а тому вона не приїжджала. Також працівники із сільської ради були в магазині, де працює свідок і казали, що ОСОБА_3 не пустив дочку додому. Чоловіка ОСОБА_1 свідок знає, він приходив з дочкою до магазину. Чи мають будинок ОСОБА_1 та її чоловік свідку не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду показав, що з ОСОБА_3 познайомився у 2010 році, він мав бронетранспортер, свідок допомагав його ремонтувати та їздив на ньому. Минулого року з 15 квітня до кінця року свідок допомагав ОСОБА_3 з ремонтом, їздив косити траву, взимку - відкидати сніг. Ремонт в будинку робили в літній кухні, збили вагонку, міняли меблі; в хаті - полакували паркет, перебілили стіни, поклеїли частково обої, помалювали вікна на другому поверсі, ламінат не ставили, плитки не зривали. Закупи будівельних матеріалів робив ОСОБА_3 , родичі не допомагали. До ремонтів свідок часто не бував у спірному будинку, раз в тиждень міг заїхати. Дочки ОСОБА_3 у вказаному будинку не бачив. ОСОБА_1 перебувала за адресою АДРЕСА_1 , коли у внука був День народження, точно не пригадує коли, можливо у 2017 році. Свідок не чув, щоб ОСОБА_3 спілкувався із дочкою по телефону. Речей дочки та внуків не бачив, хоча виносив всі речі з будинку під час ремонту. Стан здоров`я ОСОБА_3 не в кращому стані, за кермом не їздить. Свідку відомо, що колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_6 з 2018-2019 року не проживає у спірному будинку, він її в будинку не бачив. Зараз ОСОБА_3 проживає в будинку один, свідок косив там кілька днів назад траву. Свідку відомо зі слів ОСОБА_6 , про конфліктну ситуацію між ОСОБА_3 та його дочкою, дітей якої бачив ще у 2017 році.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03 листопада 2001 року за реєстровим № 10255 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що також вбачається із реєстраційного посвідчення, виданого Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації від 07 травня 2005 року.

ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15 березня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки - ОСОБА_16 , ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 06 грудня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Палюх ОСОБА_17 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьки - ОСОБА_16 , ОСОБА_1 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2016 року у справі № 607/8538/16-к встановлено, що 28 червня 2016 року близько 19 год. 05 хв., в ОСОБА_3 , який перебував в приміщенні ринку «Новий +», що на АДРЕСА_7 , на ґрунті неприязних відносин в ході словесного конфлікту із своєю дочкою ОСОБА_1 , виник злочинний умисел, спрямований на спричинення останній тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел 28 червня 2016 року близько 19 год. 05 хв., ОСОБА_3 , перебуваючи на сходовому марші в приміщенні ринку «Новий +», що на АДРЕСА_7 , в ході словесного конфлікту із ОСОБА_1 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин умисно схватив лівою рукою за праву половину шиї ОСОБА_1 , та застосовуючи фізичну силу почав стискати її. В подальшому ОСОБА_3 , продовжуючи свої злочинні дії умисно наніс ОСОБА_1 , близько десяти ударів долонями рук в праву ділянку обличчя, грудну клітку, ліве та праве плече, та обох передпліччях, чим спричинив останній забій м`яких тканин правої половини шиї та правої привушно-жувальної ділянки з садном, забій лівої половини ділянки грудної клітки з синцем, три синці на правому плечі, синець на ділянці правого ліктьового суглоба, забій м`яких тканин правого передпліччя з двома синцями, забій м`яких тканин лівого плеча і ділянки ліктьового суглоба з синцем та саднами, синець на лівому передпліччі, які за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень. Вказаним вироком ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.

29 червня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0002281 про те, що 28 червня 2016 року близько 18 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи у АДРЕСА_1 спричинив тілесні ушкодження колишній дружині ОСОБА_6 .

Як слідує з виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 10817 пацієнт ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у ТОККГІНЛ з 11 листопада 2016 року по 30 листопад 2016 року. Діагноз: Геморагічний інсульт в лівій гемісфері головного мозку гострий період з помірно вираженою сенсорно-амнесзтичною афазією. Змішана (дисциркулятора та дисметаболічна) енцефалопатія з нерізко-вираженою загально - мозковою симптоматикою. ІХС. Стенокардія напруги 2 ФК. Постінфарктний кардіосклероз (гострий Q-інфаркт 09.2013р.).Стан після стентування ONCX (2013), стентування PDA 2014 р.). СН 1 ст. Гіпертонічна хвороба 3 ст, ст.2 CH1 (NYHA 2). Госпітальна двобічна нижньодолева пневмонія, середнього ступеня важкості, ЛН 1 ст.ст. розрішення. Цукровий діабет, II тип, в стадії медикаментозної субкомпенсації, важкий перебіг.

ОСОБА_1 подавала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву про забезпечення позову, про розгляд справи за її відсутності у справі № 607/12186/16-ц із зазначенням місця проживання АДРЕСА_8 , куди також надсилалися поштові відправлення.

Відповідно до довідки про результати розгляду звернення ОСОБА_6 , 23 серпня 2018 року надійшло звернення до Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області від ОСОБА_6 про те, що 12 серпня 2018 року колишній чоловік ОСОБА_3 не впускає до спільного будинку, та просить провести із чоловіком профілактичну роботу (ЄО № 3355 від 23 серпня 2018 року). Проведеною перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_3 , 1958 року народження житель АДРЕСА_1 проживає сам. З 2001 року ОСОБА_3 розлучився зі дружиною ОСОБА_6 та спільно із нею не проживає та спільний побут не веде. В своєму поясненні ОСОБА_3 пояснив, що 12 серпня 2018 року приїхала до нього колишня дружина ОСОБА_6 та хотіла залишитися в його житловому будинку, на що вона пояснила, що будинок являється спільно нажитим майном. ОСОБА_3 свою чергу пояснив, що вказану проблему буде вияснювати в судовому порядку.

Довідка № 03-6/3408, видана 04 вересня 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що він дійсно перебував на стаціонарному лікуванні в умовах Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні з 11 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року.

Згідно актів обстеження місця проживання від 08 березня 2019 року, 07 червня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 02 листопада 2019 року, 06 березня 2020 року, 08 травня 2020 року, 07 серпня 2020 року, складених ОСОБА_3 за участі ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , встановлено, що на час проведення обстеження та складання даного акту ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 не проживає та її майна і особистих речей в будинку не встановлено. За цією адресою проживає і має постійне місце реєстрації ОСОБА_3 .

Як слідує із актів опитування сусідів від 21 липня 2020 року та 16 вересня 2020 року комісією в складі діловода сільської ради та сусідів складено акт про те, що 21 липня 2020 року було здійснено перевірку на предмет проживання ОСОБА_1 . Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_3 , але зі слів власника будинку ОСОБА_3 за вищевказаною адресою не проживає більше 10 років.

Згідно довідки, виданої виконкомом Великогаївської сільської ради 16 вересня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителю АДРЕСА_1 про те, що склад його сім`ї: ОСОБА_19 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка (зареєстрована, за вказаною адресою не проживає).

Із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 230740547 від 03 листопада 2020 року, за ОСОБА_1 16 лютого 2017 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 567,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_7 ; 14 липня 2015 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2 га у Кордишівській с/р Шумського р-ну Тернопільської обл. Також із вказаного витягу вбачається реєстрація права приватної власності на будинок за адресою АДРЕСА_9 за ОСОБА_1 , однак у зв`язку із відсутністю ідентифікаційного коду у особи, за якою зареєстроване вказане майно не вбачається за можливе встановити дійсність належності вказаного будинку саме відповідачці-позивачці ОСОБА_1 , яка заперечує факт володіння вказаною нерухомістю.

Як слідує з довідки про місце проживання № 80/2020, виданої 08 грудня 2020 року об`єднанням співвласників квартирного будинку «Чайковського 39» ОСОБА_1 на даний час проживає згідно договірних домовленостей разом з двома дітьми ( ОСОБА_4 та ОСОБА_4 ), за адресою АДРЕСА_2 . На підставі наданої ОСОБА_1 копії паспорта НОМЕР_3 , виданого Тернопільським РВУМВС України в Тернопільській області 17 червня 2005 року, встановлено, що постійним місцем реєстрації є АДРЕСА_1 .

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання, виданих центром надання адміністративних послуг Великогаївської сільської ради, Палюх ОСОБА_17 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Як слідує із копій квитанцій ОСОБА_20 здійснювала оплату за телекомунікаційні послуги за адресою АДРЕСА_1 за період січень 2016 року - березень 2016 року, травень 2016 року, липень 2016 року, вересень 2016 року, вересень 2017 року, березень 2018 року.

Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 7398 Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 25 листопада 2020 року об 11 год. 13 хв. надійшла заява ОСОБА_1 з проханням спільно із працівниками поліції забрати свої особисті речі із будинку батька ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 .

05 лютого 2021 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_21 (покупець) укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно положень якого Продавець зобов`язується продати та передати Покупцю, а Покупець зобов`язується купити та прийняти від Продавця житловий будинок, з надвірними побудовами і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в подальшому іменується «Житловий будинок», та земельну ділянку, площею 0,2500 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :02:001:1777, що розташована за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, село Великі Гаї, в подальшому іменується «Земельна ділянка», в подальшому іменується разом «Нерухоме майно», протягом строку до 05 квітня 2021 року укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна на умовах, передбачених даним договором (п. 1 договору). Якщо договори купівлі-продажу не будуть укладені протягом строку, встановленого в п. 1 даного договору з вини Продавця - Продавець зобов`язується повернути покупцю кошти, сплачені ним в рахунок виконання зобов`язання в сумі 280 000,00 грн, а також 10 % від ціни продажу нерухомого майна, тобто від 8 400 000,00 грн, а саме 840 000,00 грн (п. 7 договору).

07 червня 2021 року ОСОБА_3 видана довідка № 01-4/1001 про те, що він перебуває на стаціонарному лікуванні у ПІТ-кардіологічному відділенні КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР з 06 червня 2021 року по даний час з діагнозом: IXC-прогресуюча стенокардія (дестабілізація з 06 червня 2021 року після інфарктний кардіосклероз (2013р.) Стентування ОТЛКА-2 стенти (2013-2014 роки) Стенезуючий коронаросклероз, гіпертонічна хвороба III ст. 2 ст, - гіпертензивне серце ( дуже високий кардіосимулярний ризик СН II ACT- цукровий діабет II тип. Перенесений геморагічний інсульт 2016 р.

За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування; відповідачка за первісним позовом є його донькою та проживала у вказаному будинку з народження.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 проживала у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 з народження до моменту конфліктної ситуації, яка мала місце 28 червня 2016 року, в ході якої ОСОБА_3 наніс тілесні ушкодження дочці за що був засуджений вирокомТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2016 року у справі № 607/8538/16-к. З червня 2016 року до серпня 2018 року ОСОБА_1 приїздила до будинковолодіння за вказаною вище адресою, привозила своїх дітей - внуків ОСОБА_3 , та за відсутності останнього залишалася ночувати у будинку, де на той час мешкала її мати ОСОБА_6 . Впродовж 2016-2018 років ОСОБА_1 оплачувала телекомунікаційні послуги за вже наведеною адресою. З серпня 2018 року відповідачка-позивачка не користується будинком де зареєстрована, їй відомо, що ОСОБА_3 поміняв замки в дверях будинку, встановив огорожу, а тому ОСОБА_1 з метою уникнення конфліктів та непорозумінь разом із дітьми проживає в АДРЕСА_2 у житлі, яке їй не належить. Іншого житла позивачка-відповідачка у власності не має. Відтак, ОСОБА_1 не втратила інтерес до житла, що знаходиться в АДРЕСА_1 , підстави її не проживання за цією адресою є поважними, оскільки конфлікт між нею та власником житла триває, а тому позивачка-відповідачка не може вважатися такою, що втратила право на користування житлом. Підтвердженням того, що непорозуміння між сторонами по справі не припинилися, є звернення ОСОБА_1 25 листопада 2020 року із заявою до територіального органу Національної поліції із проханням спільно із працівниками поліції забрати свої особисті речі із будинку батька ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 . Отже, встановлені судом обставини свідчать про безпідставність заявленого ОСОБА_3 позову про втрату ОСОБА_1 права на користування житлом.

Щодо доводів адвоката Парубія І. М. про те, що ОСОБА_3 як власник будинковолодіння по АДРЕСА_1 прийняв рішення про його продаж разом із земельною ділянкою про що було укладено попередній договір купівлі продажу нерухомого майна, який посвідчений нотаріально 05 лютого 2021 року, зареєстровано в реєстрі за № 123, то суд роз`яснює наступне.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється.

Суд вважає, що не укладення протягом строку, визначеного попереднім договором, договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із реєстрацією ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відтак, набувши у власність майно новий власник житлового приміщення має право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, і така позовна заява повинна обґрунтовуватися положеннями статей 383, 391 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що слід відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Щодо вимог зустрічного позову, то суд виходить з наступного.

Як слідує із зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та її пояснень у судовому засіданні вона з дітьми з поважних причин не проживає у спірному будинку з літа 2016 року, їй чиняться перешкоди у користуванні житлом по АДРЕСА_1 , тобто вона була обмежена у здійсненні свого права користуватися вказаним будинком, що і стало причиною звернення до суду з позовом про вселення.

Однак, на підтвердження зазначених обставин справи ОСОБА_1 не надала до суду належних, допустимих та достатніх доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На обґрунтування заявлених, згідно зустрічної позовної заяви вимог ОСОБА_1 посилається на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2016 року у справі № 607/8538/16-к та на талон-повідомлення єдиного обліку № 7395, згідно якого 25 листопада 2020 року об 11 год. 13 хв. надійшла заява ОСОБА_1 з проханням спільно із працівниками поліції забрати свої особисті речі із будинку батька ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Однак, зі змісту вказаних документів не вбачається встановленим той факт, що позивачці за зустрічним позовом чиняться перешкоди у користуванні та проживанні у будинку АДРЕСА_1 .

Судом вже встановлено, що ОСОБА_1 з поважних причин не проживає у будинковолодінні за вищевказаною адресою, однак ці причини не слід ототожнювати із перешкодами, які чиняться позивачці-відповідачці у користуванні житлом за вищевказаною адресою. З червня 2016 року до серпня 2018 року ОСОБА_1 не мала перешкод у доступі до житла, де зареєстрована, а з серпня 2018 року до дня подання зустрічного позову позивачка-відповідачка цим житлом не користувалася задля уникнення сварок та непорозумінь з ОСОБА_3 та не намагалася в будь-який спосіб потрапити до будинку де зареєстрована, такі докази при матеріалах відсутні та в судовому засіданні їх не здобуто.

Сам факт звернення відповідачки до Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області вже в ході судового розгляду первісного позову не є достатнім доказом на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 чи її дітям чиняться перешкоди у користуванні та проживанні у спірному будинку. Довідка про результати розгляду звернення та відомості, внесені в ЄДРД № 0002281 стосуються матері позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6 .

Згідно зустрічної позовної заяви та пояснень ОСОБА_1 було зазначено, що у спірному будинку перебувають речі відповідачки-позивачки та її дітей, однак до суду не було надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, які саме речі перебувають у будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 зазначив, що під час ремонту він не бачив особистих речей ОСОБА_1 та дітей - внуків ОСОБА_3 в будинку.

Також у судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_3 змінив замки у вхідних дверях будинку, відтак вона не має ключів та фізично не може потрапити у будинок. Однак і дані обставини справи не були належним чином доведені, жодного доказу з цього приводу відповідачка-позивачка по справі до суду не надала.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надала до суду достатньо доказів, які б у своїй сукупності доводили обставини, викладені у зустрічній позовній заяві.

З наведених вище підстав суд відмовляє ОСОБА_1 у зустрічній позовній вимозі про вселення до будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за недоведеністю позовних вимог.

З приводу застосування позовної давності до заявленого зустрічного позову, то суд звертає увагу на те, що згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна у виниклому спорі - користувачем, протягом всього часу, поки триває порушення. Що також викладено у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

В силу ст. 141 ЦПК України, понесені витрати зі сплати судового збору, покладаються на сторони.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач-відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_10 .

Відповідачка-позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_11 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей служби у справах дітей Тернопільської міської ради, ,адреса місцезнаходження: вул. Шевченка, буд. 1, м. Тернопіль, 46001.

Повний текст рішення суду складено 14 червня 2021 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська