Справа № 487/5285/15-ц
Провадження № 2/487/76/21
РІШЕННЯ

Іменем України

08.02.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Шоломона О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Долгова А.Г.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Семененка В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

09.07.2015 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг за усним договором позики, загальна сума якого станом на 08.07.2015р. складає 69100 гривень; стягнути з відповідача всі витрати, пов`язані з розглядом справи, враховуючи судовий збір у розмірі 671 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що 10.04.2010 він згідно наданої відповідачем розписки передав йому суму позики в розмірі 24000 грн, яку відповідач зобов`язався повернути до 05.06.2012, та 3000 доларів США, яка на 08.07.2015 за курсом валют складає 67100 грн. Дану суму відповідач зобов`язався повернути до 01.03.2013. Загальна сума боргу становила 91100 грн. Для підтвердження отримання вказаних сум відповідач написав розписку.

26.06.2012 відповідач повернув суму в розмірі 20000 грн, а 12.07.2012 - 2000 грн в рахунок отриманих коштів 24000 грн.

Залишок коштів у розмірі 3000 доларів США, що на 08.07.2015 за курсом валют складає 67100 грн, а також суму в розмірі 2000 грн відповідач не повернув, таким чином загальна сума боргу станом на 08.07.2015 складає 69100 грн. Відповідач відмовляється від добровільної сплати коштів.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.02.2017р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн боргу, 2017,23 грн суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції, а всього у розмірі 4017,23 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 40,13 грн.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами 2000 грн за період з 11.04.2012 по 06.02.2017 в сумі 1343 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13,46 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05.05.2017 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.02.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 13.03.2019 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.02.2017 та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05.05.2017 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми скасовані, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заявою від 13.03.2020р. позивач збільшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача в іноземній валюті 3000 доларів США та 3 відсотки річних за період з 01.03.2013р. до 13.03.2020р. в сумі 655 доларів США, з розрахунку: 3000 доларів США х 2658 днів х3:100:365, а також 913 грн судового збору (1% від 3655 доларів США х25).

В судовому засіданні позивач, уточнивши позовні вимоги в заяві від 08.02.2021, остаточно просив стягнути з відповідача 3000 доларів США на підставі розписки від 10.04.2012р., пояснивши, що відповідач написав вказану розписку власноручно без будь-якого тиску. Грошові кошти в сумі 3000 доларів США були передані відповідачу не в день написання розписки, а під час операцій з капітальним гаражем, розташованим в АГК "Парма", приблизно в 2009-2010рр., як оплата за товар - гараж в сумі 6000 доларів США, в 2011 році він повернув відповідачу гараж, а відповідач пообіцяв повернути вказану суму, вони змінили відносини на боргові. Під час написання розписки відповідач розподілив 6000 доларів США на дві суми: 24000 грн і 3000 доларів США через відсутність достатніх коштів для повернення всієї суми боргу.

Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги про стягнення 3000 доларів США за договором позики, посилаючись на те, що не отримував від позивача будь-яких коштів, в тому числі ні 24000 грн, ні 3000 доларів США, за договором позики, а надана позивачем суду розписка була написана ним під тиском з боку позивача, під його диктовку. Позивач наполягав на тому, щоб йому надали грошові кошти за ухвалене ним рішення на користь АГК "Парма", на що він заперечував позивачу, оскільки йому вже був наданий в користування гараж в кооперативі. ОСОБА_1 відмовився від гаража, посилаючись на те, що він нічого не вартий, та наполягав, щоб йому віддали грошові кошти в сумі 3000 доларів США, проте ці кошти ОСОБА_1 йому не передавав. Крім того, звертав увагу, що грошова одиниця долар перебуває в обігу багатьох країн світу, а не тільки в США, тоді як в розписці не зазначено, що він зобов`язується повернути позивачу саме долари США.

Заслухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що згідно з оригіналом розписки від 10.04.2012р. ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 24000 гривень і зобов`язується повернути до 05.06.12р., а 3000 $ дол., які брав раніше, зобов`язується повернути до 1 березня 2013 року.

Зазначена розписка написана та підписана особисто відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2016 року №341/529, складеним експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до розписки позивача ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 26.06.2012 20000 гривень, 12.07.2012 2000 гривень в рахунок боргу 24000 гривень.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2017 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн боргу за вказаним договором позики.

Проте 3000 доларів США відповідач не повернув позивачу у встановлений у розписці строк.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтями 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 не виконує грошове зобов`язання, оформлене розпискою від 20 квітня 2012 року. Складена власноруч відповідачем розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від позивача грошової суми та обов`язок її повернути.

В силу вимог статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 20 квітня 2012 року, або склав її під тиском. Відповідач ОСОБА_2 власноручно в тексті розписки вказав, що отримав 3000 доларів США раніше, тобто до написання розписки, а також вказав про обов`язок повернути 3 000 $ дол. до 1 березня 2013 року.

В судовому засіданні позивач вказував на те, що грошові кошти він передав ОСОБА_2 в інший час, до укладення розписки від 20 квітня 2012 року, проте точну дату не пам`ятає.

При цьому відсутність дати передання грошових коштів не може слугувати підставою для висновку про неукладення договору позики, оскільки у будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки, та не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання відповідачем грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню позики.

Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що розписка містить лише посилання на грошову одиницю долар без вказівки на долар США, оскільки в тексті розписки вказано про обов`язок відповідача повернути 3000 $ дол., тобто зазначений топографічний символ долара США.

Таким чином, оскільки змістом розписки від 20 квітня 2012 року підтверджується як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти, суд вважає, що між сторонами виникли відносини позики.

Оскільки відповідач не повернув позивачу отриману суму позики у встановлений у розписці строк, суд вважає, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в сумі 3000 доларів США.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись в 2015 році до суду з даним позовом, ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 671,00 грн.

Проте, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.02.2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 40,13 грн.

Окрім того, додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 13,46 грн.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з урахуванням раніше стягнутих сум судового збору, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 617 грн. 41 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 133, 137, 141, 259, 265, 268, 354 ЦПК, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 3000 (три тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовій збір в сумі 617 грн. 41 коп.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.02.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Т.А. Карташева