Справа № 473/3272/20
РІШЕННЯ

іменем України

"02" лютого 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, виконавчого комітету Вознесенської міської ради, ОСОБА_2 про часткове скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах представником адвокатом Вуїв О.В., в обґрунтування якого вказував, що він є власником 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Проте оформити належним чином свої права щодо частки земельної ділянки, на якій розташоване вищевказане нерухоме майно позивач позбавлений можливості, в зв`язку з тим, що на час прийняття виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області рішення за № 282 від 16.11.1993 року щодо передачі в приватну власність земельної ділянки площею 2008 кв.м., розташованої за вищевказаною адресою (на підставі якого в подальшому було видано державні акти на право приватної власності на землю), не було враховано коло фактичних власників житлового будинку, порушено порядок розподілу права на земельні ділянки, передбачений ст. 42 ЗК України 1990 року.

Оскільки внести зміни або виправлення в рішення органу місцевого самоврядування, правовстановлюючі документи на землю в адміністративному порядку, неможливо, позивач, надавши уточнений позов, просив:

- скасувати рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 282 від 16.11.1993 року в частині передачі в приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2008 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства;

- визнати недійсними державні акти на право приватної власності на землю, видані 07.03.1993 року на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо земельних ділянок площею 1000 кв.м., та 1008 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровані в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 2894 та № 98, відповідно);

- визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 03.04.2019 року на ім`я ОСОБА_2 щодо Ѕ частки в праві спільної власності на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровані в реєстрі за № 112 та № 113).

В судове засідання позивач та його представник адвокат Вуїв О.В. не з`явилися. Остання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача - виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вирішення позовних вимог ОСОБА_1 залишив на розсуд суду.

Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду. Водночас звертав увагу суду на те, що Вознесенська міська рада Миколаївської області не є належним відповідачем у вказаній справі.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Надіслала на адресу суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнала в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 28.10.1989 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області (зареєстрований у Вознесенському БТІ 15.11.1989 року за № 2367). Попередніми власниками обумовленої части нерухомого майна були ОСОБА_3 15/100 часток, ОСОБА_4 31/100 часток.

Власником інших 54/100 часток вказаного будинку є ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.04.2019 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Прокопчук В.Д. (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03.04.2019 року). Обумовлене нерухоме майно відповідачка успадкувала після смерті ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка, в свою чергу, отримала його в спадщину після смерті ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 17.07.2007 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області (зареєстровано в КП Вознесенське МБТІ 09.08.2007 року).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була надана в приватну власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 2008 кв.м., відповідно до рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 282 від 16.11.1993 року.

На підставі обумовленого рішення 07.03.1994 року на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були видані державні акти на право приватної власності на землю щодо:

-земельної ділянки площею 0,1000 га, призначеної для обслуговування житлового будинку, розташованої по АДРЕСА_1 (зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №2894),

-земельної ділянки площею 0,1008 га, призначеної для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 (зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №98).

В подальшому, 03.04.2019 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Прокопчук В.Д. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, якими було посвідчено право приватної власності ОСОБА_2 на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої по АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :14:021:0017, та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0902 га, розташованої АДРЕСА_1 , наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :14:021:0018, що належали ОСОБА_3 , згідно державних актів на право приватної власності на землю від 07.03.1994 року, з урахуванням рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.03.2008 року (щодо визначення часток співвласників земельних ділянок по Ѕ за кожним), спадщину після смерті якої прийняла ОСОБА_5 , але не оформила її належним чином.

Між тим, як встановлено в судовому засіданні, станом на час прийняття спірного рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області та видачі державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, житловий будинок АДРЕСА_1 перебував у власності ОСОБА_3 (54/100 частки), ОСОБА_1 (46/100 частки). ОСОБА_4 відчужив належну йому частку (31/100) ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 28.10.1989 року.

Більш того, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті спадкова справа не заведена, що вбачається з повідомлення, наданого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою за № 70/01-09 від 27.01.2021 року (за відсутності спадкоємців за заповітом, за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини).

Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.12.2020 року рішення Вознесенського міськрайоного суду Миколаївської області від 18.03.2008 року, яким були визначені частки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на земельні ділянки, надані для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, по Ѕ частці за кожним, було скасовано.

Аналізуючи заявлені вимоги, суд виходить з наступного.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час прийняття спірного рішення, видачі державних актів) громадяни України мають право на одержання безоплатно у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст.10,17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»).

Відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу (ч. 1 ст. 2 ЗК України 1990 року).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року).

Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст. 47 ЗК України 1990 року).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства (ч. 2 ст. 48 ЗК України 1990 року).

Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара (ч. 1 ст. 56 ЗК України 1990 року).

При цьому, порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянам, яким жилий будинок, господарські будівлі і споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності, врегульовано ст. 42 ЗК України 1990 року.

Згідно цієї норми громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Проте, земельні ділянки були передані у власність з порушеннями, оскільки їх передача відбулася без встановлення кола осіб, які мали на неї право (співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , були ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , тоді як ОСОБА_4 не тільки не був співвласником та не користувався відповідними земельними ділянками, а й на час прийняття спірного рішення, видачі державних актів помер), фактично за двома цільовими призначеннями, що унеможливило визначення меж та площі земельних ділянок за кожним із них.

Водночас, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. Таким чином, фізична особа з моменту народження до моменту смерті має право набувати цивільні права, в тому числі й право власності на землю. Після смерті вказане право припиняється.

Отже, орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, допустив порушення ст.ст. 6, 17,42, 56,67 ЗК України 1990 року.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державні акти (які порушують права позивача) органом місцевого самоврядування.

Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі в приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 2008 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

За встановлених обставин не можуть бути визнані такими, що відповідають вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягають визнанню недійсними й видані на підставі оскаржуваного рішення державні акти на право приватної власності на землю.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначено в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

При цьому, порушення в зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 року, справа № 414/811/17 ).

Отже, за встановлених судом обставин, порушення прав позивача щодо отримання у власність земельних ділянок, свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 03.04.2019 року на ім`я ОСОБА_2 щодо Ѕ частки в праві спільної власності на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровані в реєстрі за № 112 та № 113) підлягають визнанню недійсними.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-83, 259, 263 265, 272, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, виконавчого комітету Вознесенської міської ради, ОСОБА_2 про часткове скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом задовольнити.

Рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №282 від 16 листопада 1993 року в частині передачі в приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2008 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, скасувати.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 07 березня 1994 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як власників земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої на території Вознесенської міської ради Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №2894, визнати недійсним.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 07 березня 1994 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як власників земельної ділянки площею 0,1008 га, розташованої на території Вознесенської міської ради Миколаївської області, призначеної для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №98, визнати недійсним.

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03.04.2019 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Прокопчук В.Д., зареєстроване в реєстрі за № 112, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 (в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :14:021:0017, визнати недійсним.

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03.04.2019 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Прокопчук В.Д., зареєстроване в реєстрі за № 113, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 (в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0902 га, розташованої АДРЕСА_1 , наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :14:021:0018, визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.02.2021 року.

Суддя Л.В. Лузан