Справа № 211/500/21
Провадження № 2/211/1276/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
22 червня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Зайцевої А.М.
представника відповідача - ОСОБА_1 ,
у відсутність позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,
позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача АТ «ПівдГЗК`та просить стягнути з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 60 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на факт нещасного випадку під час виконання ним своїх трудових обов`язків. В обґрунтування вимог зазначив, що працював в шкідливих умовах праці з 09.1968 по 10.1975, з 1976 по 2203 р.р. слюсарем по ремонту 6-го розряду збагачувальної фабрики, слюсарем з ремонту устаткування збагачувальної фабрики 5-го розряду, електрослюсарем з ремонту устаткування рудозбагачувальної фабрики 6-го розряду в Криворізькому ордену Трудового Червоного прапору Південного гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є відповідач. Згідно акту розслідування професійного захворювання від 25.09.1995, причиною отриманого ним професійного захворювання стала шкідлива тривала робота в умовах впливу шуму, що перевищував ГДН. Доза отриманого шуму в зміну 32 дози при допустимій 1 дозі шуму в зміну. У зв`язку із шкідливими та тяжкими умовами праці, з вини відповідача ним отримано хронічне професійне захворювання дв. кохлеарний неврит з легкою ст. зниження слуху. Шляхом проведення розслідування хронічного професійного захворювання, результати якого зафіксовані в аті, встановлено вину відповідача у виникненні у нього професійного захворювання. 26.03.1996 він вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у зв`язку з профзахворюванням у розмірі 10% безстроково та визначено необхідність в лікуванні з 18.03.1996 безстроково. Тривалий процес лікування позбавляв його можливості вести повноцінний спосіб життя, оскільки він постійно відчував біль, внаслідок професійного захворювання він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої в почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Тому виходячи з розрахунку 10 (місячних розмірів мінімальної заробітної плати)*6 000,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021) = 60 000,00 грн., просить задовольнити заявлені вимоги.
Ухвалою суду від 12 березня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року за клопотанням представника відповідача, здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику сторін) в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом сторін).
В судове засідання позивач не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.
В обґрунтування відзиву зазначено, що для відшкодування шкоди у зв`язку із каліцтвом працівника або іншим ушкодженням його здоров`я, поряд з іншим, має встановлюватися вина особи, тобто позивачу при відшкодуванні моральної шкоди необхідно встановити винні дії відповідача. Однак відповідач вважає, що положення ст. 237-1 КЗППУ не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання, і які підлягають загальнообов`язковому державному страхуванню, пов`язані з відшкодуванням моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. Стаття 153 КЗпПУ також не є самостійною підставою для покладення на роботодавця обов`язку по відшкодуванню працівнику моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності. Із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ПівдГЗК» порушило законні права та інтереси позивача і, як наслідок, він отримав моральні страждання. Відповідач не заперечує проти наявності у позивача професійного захворювання, але зазначений акт не може бути взято як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки він підтверджує виявлення у позивача професійного захворювання для встановлення у зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності. Проте сам тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів став причиною виникнення у нього профзахворювання, а відповідач в свою чергу, згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці позивача, забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту. відповідно до галузевих норм. Тобто акт від 25.09.1995 жодним чином не підтверджує наявність моральних страждань позивача. Встановлення позивачу лише 10 відсотків втрати професійної працездатності і при цьому не встановлення інвалідності свідчить про те, що позивач може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи. Надані позивачем докази, в тому числі й довідка ЛТЕК, не свідчать про наявність у нього моральних страждань, а вказана довідка лише підтверджує право позивача на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат. До того ж позивач був ознайомлений з наявністю шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці та, усвідомлюючи їх можливий негативний вплив на здоров`я, все одно реалізував своє право на працю саме в шкідливих умовах праці, про що свідчить також дата звільнення позивача за власним бажанням 21.07.2003. До того ж статтею 14 Закону України «Про охорону праці», саме на працівника покладено обов`язок дбати про особисту безпеку та здоров`я, користуватися засобами індивідуального та колективного захисту. Тобто саме безвідповідальне ставлення ОСОБА_2 до свого здоров`я в результаті призвело до встановлення йому професійного захворювання, погіршення самопочуття та встановлення 10% втрати працездатності. На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні вимог.
Вислухавши доводи представника відповідача, розглянувши подані документи та з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 з 04 січня 1968 по 03 березня 1975 року та з 06 лютого 1976 року по 21 липня 2003 року працював в Акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с. 10-11 копія трудової книжки).
Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії від 26 березня 1996 року № 222, ОСОБА_2 встановлено професійний характер захворювання, визначивши ступінь втрати в розмірі 10%, безстроково(а. с. 14).
Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25 вересня 1995 року, причиною зазначеного професійного захворювання ОСОБА_2 є тривала роботі в умовах впливу шуму, що перевищує ГДН. Доза отриманого шуму в зміну 32 дози при допустимій 1 дозі шуму в зміну (а.с. 13 копія акту).
Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до змісту акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25 вересня 1995 року, роботодавець АТ «ПівдГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У пункті 13 зазначеної постанови судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) зроблено висновок, що «за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності».
Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем працездатності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.
При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції, з урахуванням глибини та ступеня моральних і фізичних страждань ОСОБА_2 , яких він зазнав та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення йому втрати професійної працездатності у розмірі 10 %, характеру ушкодження здоров`я, що є незворотнім, характеру отриманих професійних захворювань, роботу позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, продовж більш ніж 30 років, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, тому з урахуванням принципів розумності і справедливості, належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.
Доводи АТ «ПівдГЗК» щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, виходячи з того, що професійне захворювання позивача, що завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки відповідно до першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 908,00 грн.
Керуючись ст. ст. 1653, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд
позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 червня 2021 р.

Суддя Н.Г.Середня