Справа № 314/22/19
Провадження № 2/314/60/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2021 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

Головуючогосудді Мануйлової Н.Ю.,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

за участюпозивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №314/22/19 в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання заповіту нікчемним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним. В позові вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 рік в селі Московка Вільнянського району Запорізької області померла його мати, ОСОБА_5 . я спадкове майно, яке складається з земельних ділянок,що розташовані на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У позові зазначає, що він як син спадкодавця належить до спадкоємців першої черги за законом, є непрацездатним, має інвалідність 3-ї групи, безстроково.З метою оформлення своїх спадкових справ після смерті матері, позивач звернувся до державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, як спадкоємець за законом першої черги. Нотаріус повідомив позивачу про наявність заповіту вчиненого матір`ю на користь невістки - ОСОБА_3 (дружини померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 молодшого брата позивача ОСОБА_6 ). Відповідно до заповіту за № 20, який було посвідчено секретарем Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 10 листопада 2016 року, ОСОБА_5 заповіла все своє майно відповідачу ОСОБА_3 . Позивач вважає, що заповіт, складений на ім`я відповідача, належить визнати нікчемним, оскільки при його складанні та посвідчені було порушено встановлений законом порядок вчинення таких дій, так в ньогоіснують сумніви щодо дійсної реєстрації заповіту у встановленому законом порядку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2016 рік та посвідченнязаповіту належною не те особою.Існування вказаного заповіту стало для позивача несподіванкою та новиною, оскільки жодних розмов про те, що його мати має намір зробити заповіт на відповідача та усунути його від права на спадкування не було, у зв`язку з чим, позивач вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі, такожставить під сумнів оригінальність її підпису в заповіті.

У відзиві на позов представник ОСОБА_3 заперечив проти його задоволення, вказав, щозаповідач протягом близько 15-ти років проживала та знаходилась на утримані відповідача ОСОБА_3 та її рідного сина ОСОБА_7 , після смерті останнього залишилася на утриманні своєї невістки ОСОБА_3 . Зазначив, що позивач по справі ОСОБА_1 належним чином не піклувався про матір, не виконував своїх обов`язків як син, у зв`язку з чим мати заповіла усе своє майно невістці. Вказав, що спірний заповіт було вчинений дієздатною особою, яка мала право на його вчинення та вільно висловила намір здійснити відповідне розпорядження щодо належного їй майна. Зазначає, що заповіт здійснений, відповідно до чинного законодавства, станом на день його вчинення, порушень у оформленні та місці вчинення даного заповіту не має, заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, особисто підписаний заповідачем, зареєстрований у реєстрі за №20, посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем виконавчого комітету Московської сільської ради Т.М.Борисенко.

Також, відповідачем за первісним позовом було подано зустрічну позовну заяву про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, в якій вказано, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу проживала з заповідачем у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повністю займалася піклуванням та забезпеченням нормального життя своєї свекрухи, а саме: займалася господарством в будинку, матеріально забезпечувала лікування ОСОБА_5 , оплачувала комунальні послуги, купувала їжу, одяг та інші необхідні свекрусі речі.При цьому зазначає, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , який відповідно до закону має право на обов`язкову частку в розмірі1/4 майна спадкодавця, належним чином не здійснював свої обов`язки щодо догляду за своєю матір`ю, яка потребувала постійного нагляду, не навідував свою матір, не цікавився її життям, жодної допомоги не надавав та не приймав участі у її похованні. У зв`язку із зазначеним, позивач за зустрічним позовом просить зменшити розмір обов`язкової частки ОСОБА_1 в спадщині після смерті його матері ОСОБА_5 до розміру 1/12 частини спадщини.

У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_1 заперечив проти його задоволення, вказав, що після похорон брата ОСОБА_8 у вересні 2016 року, ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 залишились на одинці з спадкодавцем ОСОБА_5 , тоді мати повідомила, що не збирається складати заповіт на будь-кого зі спадкоємців. Також, зазначив,що у вересні 2016 року спадкодавець ОСОБА_5 взагалі не виходила зі свого двору внаслідок хвороби і незадовільного стану свого здоров`я, не їздила на кладовище для поховання свого сина, що ставить під сумнів можливість її прибуття 10.11.2016 року до Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області для укладення заповіту.Крім того,ставить під сумнів оригінальність підпису ОСОБА_5 в заповіті. При цьому вказує, що після похорон брата, позивач за первісним позовом ОСОБА_3 чинила перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з матір`ю, яка не могла достатньою мірою самостійно пересуватися, зачиняла двері будинку в якому перебувала ОСОБА_5 , не дозволяла надавати матері догляд та спілкуватися з нею.При цьому, зазначає, що ОСОБА_1 протягом багатьох років до смерті свого брата, постійно підтримував зв`язок зі своєю матір`ю, доглядав її після інсульту, спілкувався та бачився з нею, допомагав у ведені господарства, купував ліки та продукти.Зазначає, що з 2007 року ОСОБА_1 мав постійні проблеми з легенями, протягом 2016-2018 років стан здоров`я ОСОБА_1 значно погіршився. Також, звертає увагу, що з наданих ОСОБА_3 квитанцій не можливо встановити ким саме вони були сплачені, квитанції датовані 2012 роком та ставить під сумнів факт призначення перелічених в них медичних засобів безпосередньо спадкодавцю.На підставі вказаного, вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Позивач та його представник у судовому засіданні на задоволенні позову наполягали з підстав, зазначених в ньому, зустрічний позов не визнали та просили відмовити в його задоволені.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення первісних позовних вимог, зустрічний позов підтримали повністю.

Треті особи по справі Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області та Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області в судове засідання не з`явились, направивши до суду письмові заяви з проханням розглянути справу без участі їх представників.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_10 (зять позивача ОСОБА_1 ), повідомив суду, що після смерті ОСОБА_5 він кожного місяця, 2-3 рази на місяць привозив тестя до матері на автомобілі, останній привозив щось з собою, бачив, що тітка знаходиться в хаті, інколи бачив як тесть спілкується з нею через вікно.

Свідок ОСОБА_11 (секретар сільради, який засвідчував заповіт ОСОБА_5 ), пояснила, що ОСОБА_5 яку привезли до сільради на автомобілі та вона особисто читала і підписувала заповіт. Перед підписанням заповіту свідок перевірила стан ОСОБА_5 , пересвідчилася, що остання повністю розуміє свої дії щодо складання заповіту. В приміщення сільради заповідач заходила з ціпком, свідок їй допомогла зайти, хто саме привозив ОСОБА_5 до сільради, не пам`ятає, вказала, що якийсь чоловік.

Свідок ОСОБА_12 (двоюрідна сестра позивача ОСОБА_1 ) суду пояснила, що один раз на півроку відвідувала ОСОБА_5 , у останньої у 2005 році стався інсульт, сини ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та невістка ОСОБА_3 допомагали їй. Також вказала, що бачила особисто, як ОСОБА_1 приїздив до матері раз на кілька місяців, привозив з собою гостинці, також скаржився, що ОСОБА_3 не брала слухавку. Повідомила, що ОСОБА_5 пересувалась за допомогою стільця, починаючи з 2016 року свідок не пам`ятає чи приходила вона до тітки.

Свідок ОСОБА_13 (невістка ОСОБА_3 ) пояснила суду, що знає бабусю ОСОБА_5 з 2015 року та з того часу постійно приїздила до неї. Після смерті свекра у 2016 році вона переїхала на 2-3 місяці жити до бабусі, оскільки перебувала на той час в декретній відпустці. Повідомила суду, що ОСОБА_1 бачила 5 разів, фінансову допомогу він не надавав. Зазначила, що бабуся рідко була сама вдома, з нею були або невістка або онуки, кожні вихідні вони приїздили до бабусі. Вказала, що бачила, як ОСОБА_1 одного разу приїздив до бабусі на машині з якимось чоловіком. Після смерті ОСОБА_7 бабуся висловила свою думку, що хоче залишити все своє майно ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_14 (донька відповідачки за первісним позовом ОСОБА_3 ) пояснила суду, що є онукою померлої ОСОБА_5 , після смерті батька ОСОБА_7 вона кожні вихідні приїздила до бабусі, готувала їй їжу, прала білизну та пелюшки.Повідомила суду, що ОСОБА_1 після смерті її батька приїздив до бабусі один раз на поминки, свідок не пам`ятає, щоб ОСОБА_1 дзвонив своїй матері. Організацією похорон бабусі займалася ОСОБА_3 , лише ввечері, коли усе було зроблено, приїхав ОСОБА_1 . Наступного дня ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 кошти, приблизно 1000 грн., які заплатили за оренду автобусу. Пам`ятник бабусі ставили за кошти ОСОБА_3 .Також повідомила, що за свого життя з бабусею постійно жив її батько ОСОБА_6 та мати ОСОБА_15 , а коли бабуся перебувала в лікарні, за нею доглядала вона та ЦьоньВ.М.

Свідок ОСОБА_16 (сусід померлої ОСОБА_5 ) пояснив суду, що з його двору видно двір ОСОБА_5 , за життя він дружив з її сином ОСОБА_6 , також повідомив, що після смерті ОСОБА_7 він не бачив щоб ОСОБА_1 приїздив до матері, зазначив, що ОСОБА_5 перебувала в адекватному стані, останній час перед смертю була прикована до ліжка.

Свідок ОСОБА_17 (сусідка померлої ОСОБА_5 ) пояснила суду, що мешкає, через дорогу від будинку померлої ОСОБА_5 , вказала, що ОСОБА_7 разом з дружиною ОСОБА_3 жили разом з ОСОБА_5 . Повідомила, що після інсульту поведінка ОСОБА_5 була адекватною, пересувалася вона за допомогою табуретки, сама вживала їжу, котру готували син ОСОБА_18 та невістка ОСОБА_15 . Після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_1 жодного разу не приїздив до матері, жодних автомобілів, які б приїздили до будинку сусідки, свідок не бачила. На похорон матері ОСОБА_1 приїздив, але участі в організації похорон не приймав. Грошей матері не передавав. Про існування заповіту свідок не знала.

Свідок ОСОБА_19 пояснив суду, що допомагав по господарству померлій ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_3 . З 2014 року проживає в селі Московка, працює будівельником, робив ремонт в хаті ОСОБА_5 , при цьому спілкувався з сином ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_15 . Зазначив, що після інсульту поведінка ОСОБА_5 була адекватною, ОСОБА_1 він не бачив.

Свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 , повідомила, що її тітка ОСОБА_5 у 2017 році перенесла інсульт, після смерті молодшого сина ОСОБА_6 погано пересувалася за допомогою палички та стільця, на кладовище дляпоховання свого сина не їздила, при цьому поведінка її була адекватною, їжу вживала самостійно. Зазначила, що ОСОБА_1 допомагав матері, а після смерті брата ОСОБА_6 її більше доглядала ОСОБА_3 . Також, повідомила, що бачила, як ОСОБА_1 їхав до своєї матері в маршрутці, мати свідка живе в цьому ж селі і вона часто туди їздила.

Свідок ОСОБА_21 пояснив суду, що є цивільним чоловіком онуки ОСОБА_5 та знає останню з 2006 року. Вказав, що часто приїздив на автомобілі, гостював у неї. Доглядали бабусю невістка ОСОБА_5 та онуки. По дому бабуся пересувалася з табуреткою, могла самостійно відкрити двері, вийти на двір, пересувалася також по двору, в неї були ключі від хати, вона самостійно вживала їжу. Зазначив, що саме він відвозив бабусю на посвідчення заповіту до сільради. При цьому поведінка бабусі була адекватною, він довів її до дверей сільради, а далі вийшла жінка із сільради та забрала бабусю до себе, він в цей час чекав її в автомобілі. Також повідомив, що ОСОБА_1 він бачив нечасто, коли вдома нікого не було, будинок закривали на ключ, бабуся могла сама відчинити двері будинку.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін стосовно предмету спору, перевіривши всі обставини справи, суд вважає, що заявлені первісний та зустрічний позови задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 81 року померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22березня 2018 року (т.1 арк.с. 22, 111). Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з земельних ділянок, що розташовані на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області та житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

На час своєї смерті ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом московської сільської ради від 22.03.2018 року №106 (т.1 арк.с. 24).

Із заявою про прийняття спадщини, в порядку спадкування за законом, 05 квітня 2018 року до державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області, звернувся ОСОБА_1 , як син померлої (т.1 арк.с. 108). У зв`язку з цим нотаріусом була відкрита спадкова справа за № 108/2018 щодо майна ОСОБА_5 (т.1 арк.с.107-150).

У матеріалах копії спадкової міститься також заява ОСОБА_1 від 16.06.2018, в якій він зазначив про те, що він є спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку в спадковому майні, оскільки є інвалідом 3 групи загального захворювання, термін дії довічно, що підтверджується довідкою Міністерства Охорони Здоров`я від 05.06.2002 (т. 1 арк.с.18,116-117).

У встановлений шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, також звернулась ОСОБА_3 (т.1 арк.с. 120).

Під час свого життя, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла своїй невістці ОСОБА_3 (т.1 арк.с.40).

Заповіт посвідчено секретарем Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області Борисенко Т.М. В оскаржуваному заповіті зазначено місце його складання: с. Московка, Вільнянський район, Запорізька область, а також заповіт зареєстрований в установленому законом порядку у Спадковому реєстрі за реєстровим №20.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 1 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За змістом вказаної норми матеріального права заповіт є нікчемним, якщо він вчинений особою, яка не мала права на складання заповіту. Такого права не має той, хто визнаний судом недієздатним, чия дієздатність обмежена, а також є повнолітній, який не набув повної дієздатності або не був наділений нею. Заповідач ОСОБА_5 на момент складання заповіту мала 81 рік, недієздатною чи обмежено дієздатною визнана судом не була, відтак, мала право на складання заповіту.

Нікчемним є також заповіт, складний з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, визначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Повноваження ОСОБА_11 , як секретаря Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області на вчинення нотаріальних дій судом встановлені та підтвердженні рішенням Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 1 сесії 7 скликання №3 від 24 листопада 2015 року (т.1 арк.с. 104).

Заповіт ОСОБА_5 має письмову форму та посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування, відтак, не є складеним з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Будь-яких порушень при складанні та посвідчення заповіту не встановлено.

Як було встановлено судом на підставі викладених вище доказів, волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 спадкоємцем майна у житлового будинку і земельних ділянок відповідало її внутрішній волі.Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 ставив під сумнів оригінальність підпису його матері ОСОБА_5 в заповіті, разом з тим, ні позивач, ні його представник не вважали за необхідне призначення судової експертизи.Посилання позивача на те, що його мати ОСОБА_5 внаслідок хвороби і незадовільного стану свого здоров`я, не могла прибути 10.11.2016 року до Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області для укладення заповіту, не знайшло свого підтвердженняв ході судового розгляду справи.Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивач суду не надав.

Крім того, суд зазначає, що предметом первісного позову є визнання нікчемним заповіту, при цьому, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Наслідком такої нікчемності є чинність заповіту. Отже, спір фактично стосується наявності чи відсутності права на спадщину. За таких умов належним способом захисту інтересів позивача є визнання права на спадщину. Водночас позивач відповідну позовну вимогу не пред`являв. Суд підкреслює необхідність звертатися до суду з вимогами не про встановлення нікчемності, а про застосування наслідків недійсності правочину.Намагання позивача в подальшому в поясненнях витлумачити підстави заявленого позову не можуть розглядатися як заявлені вимоги, оскільки не є позовною заявою, поданою до суду першої інстанції з дотриманням визначених Цивільним процесуальним кодексом України форми та змісту заяви, порядку подання такої до суду.

Щодо вимог заявлених у зустрічному позові про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином померлої ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження останнього (т.1 арк с. 19).

Частина 1 ст. 1241 ЦК установлює, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз`яснив Конституційний Суд України в рішенні по справі № 1-1/2014 від 11.02.14 р. за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_22 щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.1241 ЦК, право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності.

З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_5 відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 мав статус непрацездатної особи, а саме мав інвалідність 3-ї групи, безстроково, що підтверджується довідкою Міністерства Охорони Здоров`я від 05.06.2002 року Серії НОМЕР_2 , відтак мав право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_5 (арк.с. 18). Обов`язкова частка ОСОБА_1 складає ј часткуу спадщині (т.1 арк.с.145).

Судом було встановлено, що постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Цьоню О.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що не надані документи, потрібні для вчинення нотаріальної дії, зокрема не надано документ, що підтверджує право власності на житловий будинок та земельну ділянку (т.1 арк.с. 149-150).

У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом наполягав на зменшенні розміру обов`язкової частки ОСОБА_1 у спадщині посилаючись, на те, що останні роки свого життя його мати ОСОБА_5 потребувала сторонньої допомоги та піклування в силу свого віку та стану здоров`я, проте ОСОБА_1 ухилявся від надання такої допомоги.

Проаналізувавши показання допитаних свідків зі сторони позивача за зустрічним позовом та свідків зі сторони відповідача за зустрічним позовом, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що всі отримані покази, як кожне окремо так і в сукупності, не дають суду передбачених законом підстав для зменшення розміру обов`язкової частки спадкоємця ОСОБА_1 у спадщині.

Зменшення розміру обов`язкової частки спадкоємця у спадщині - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 не доведено наявності сукупності обставин, які б свідчили про ухилення ОСОБА_1 від надання допомоги спадкодавцеві, крім того на підставі показань свідків та пояснень сторін спору встановлено, що спадкодавець отримувала достатню допомогу від своєї невістки ОСОБА_5 , на користь якої було складено заповіт, та яка проживала зі спадкодавцем, доказів того, що спадкодавець потребувала допомоги від ОСОБА_1 , суду не надано. Також, з показань свідків та пояснень сторін спору встановлено, що до відповідача за зустрічним позовом з проханням про допомогу по догляду за ОСОБА_5 ніхто з родичів не звертався. Можливість та необхідності надавати матеріальну допомогу під час хвороби матері відповідачем ОСОБА_1 , позивачем за зустрічним позовом не доведено. Отже, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 не довела наявність правових підстав для зменшення розміру обов`язкової частки спадкоємця ОСОБА_1 у спадщині, відтак суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

У зв`язку з відмовою в задоволенні первісного та зустрічного позову суд вважає необхідним судові витрати залишити за позивачами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання заповіту нікчемним відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 14.06.2021.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

14.06.2021