Справа №521/8287/21
Провадження 4-с/521/64/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання Кушнірука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії, рішення, бездіяльність державного виконавця в порядку статті 477 Цивільного процесуального кодексу України, виконавча служба: Другий Суворовський відділ держаної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), стягувач: ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 із вищезазначеною скаргою, у якій просить суд:

- зупинити реалізацію майна в межах виконавчого провадження №49386849, а саме: автомобіля «SUZUKI» д.н. НОМЕР_1 , який описаний та арештований, переданий на відповідне зберігання представникам державного підприємства «СЕТАМ»;

-витребувати у Другого Суворовського відділу держаної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) матеріали виконавчого провадження № 49386849;

-витребувати у Департаменту праці та соціальної політики ОМР інформацію та відомості щодо надання допомоги у зв`язку з не сплатою аліментів ОСОБА_2 з 2015 року;

-визнати неправомірними та скасувати розрахунки заборгованості по аліментам Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №49386849, а саме: розрахунок заборгованості по аліментам від 23.05.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 14.06.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 26.02.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 05.07.2017 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 11.05.2016 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 11.01.2019 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 02.09.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 18.05.2021 року;

-визнати неправомірними та скасувати розрахунок нарахування виконавчого збору Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №49386849 від 26.05.2021 року;

-визнати неправомірними та скасувати постанови Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №49386849: про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 26.05.2021 року; про визначення розміру додаткового авансування від 18.05.2021 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 12.04.2019 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України 20.03.2019 року; про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.05.2021 року;

-визначити розмір заборгованості по аліментам - 48 900, 83 гривень.

Свою скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує наступним. 27 липня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, було постановлено рішення. Позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2015 року й до досягнення повноліття дітьми, в іншій частині - відмовлено. Рішення набрало законної сили та виконавчий лист про стягнення аліментів на дітей був направлений до державної виконавчої служби, який відкрив виконавче провадження.

ОСОБА_1 зазначає, що про наявність заборгованості йому відомо не було, до органу ДВС його викликали лише 1 раз у 2017 році, розрахунків він не отримував, про існування заборгованості дізнався лише після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження - 26.05.2021 року. Згідно отриманого 26.05.2021 року розрахунку заборгованості із сплати аліментів від 18.05.2021 року, заборгованість в розмірі 112 134, 38 гривень. ОСОБА_1 вважає, що розрахунок заборгованості із сплати аліментів державного виконавця в межах виконавчого провадження від 18.05.2021 року збільшений на - 63 233,17 гривень. Скаржник стверджує, державний виконавець використовує невірні дані, а саме інформацію розрахунку заборгованості від 31.05.2018 року, з цим розміром заборгованості скаржник незгоден повністю .

Скаржник зазначає, що він не працює, доглядає за своєю матір`ю, яка має похилий вік (84 роки), має різноманітні захворювання - рак 4 ступеня, перелом шийки стегна, яка є інвалідом, не здатна самостійно пересуватись, єдиним джерелом коштів є допомога департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Та як наслідок, ОСОБА_1 вважає, що незаконними, є, також, постанови Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №49386849: про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 26.05.2021 року; про визначення розміру додаткового авансування від 18.05.2021 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 12.04.2019 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України 20.03.2019 року; про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.05.2021 року.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії, рішення, бездіяльність державного виконавця в порядку статті 477 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвалою Малиновського районного суду ум. Одеси від 08.06.2021 року у задоволенні клопотання скаржника про зупинення реалізації майна в межах виконавчого провадження відмовлено, витребувано у Другого Суворовського відділу держаної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) матеріали виконавчого провадження № 49386849, в частині витребування у Департаменту праці та соціальної політики ОМР інформацію та відомості щодо надання допомоги відмовлено, оскільки така інформація є доступною для скаржника, та може бути надана Департаментом скаржнику на його запит.

09.06.2021 року подав клопотання про долучення до матеріалів справи наступні документи: довідка про фактичні доходи скаржника з Управління соціального захисту населення в Сувороському районі з 01.2016 року по 06.2021 рік; відомості про відрахування аліментів; довідка з Управління соціального захисту населення на надання соціальних послуг ОСОБА_1 для ОСОБА_5 (вхідний №26362).

15.06.2021 року державний виконавець Другого Суворовського відділу держаної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подала до суду відзив на скаргу на дії державного виконавця, у якому просила відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі (вхідний № ЕП-12669).

У судове засідання ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 з`явилися, просили суд задовольнити скаргу

Представник Другого Суворовського відділу держаної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) державний виконавець Анісімова А.В. в судове засідання з`явилася, просила суд відмовити у задоволенні скарги.

Стягувач ОСОБА_2 , в судове засідання з`явилася, просила суд відмовити у задоволенні скарги.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає за необхідне відмовити у її задоволенні, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 липня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, було постановлено рішення. Позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2015 року й до досягнення повноліття дітьми, в іншій частині - відмовлено. Рішення набрало законної сили та виконавчий лист про стягнення аліментів на дітей був направлений до державної виконавчої служби, який відкрив виконавче провадження.

Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток.

Відповідно до ст. ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікована Постановою ВР України №789 XI1 від 27.02.1991 року, батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру.

За приписами ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Згідно із ст. ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття та імперативно встановлює мінімальний розмір аліментів, який визначений законодавством України для забезпечених прав дитини на належне утримання, яке гарантується міжнародним законодавством.

28.08.2018 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 03.07.2018 року.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК.

Статтею 71 ЗУ «Про виконавче провадження», визначено порядок стягнення аліментів та відповідно до ч. 1 цієї статті, порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Суд звертає увагу скаржника, що Законом України від 03 липня 2018 року частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто законодавство передбачає механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть за наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Отже, судом встановлено, що матеріали скарги, виконавчого провадження, підтверджують той факт, що дії державного виконавця Анасімової А.В. під час виконання рішення Малиновським районним судом м. Одеси від 27 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, відповідають нормам чинного законодавства.

Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 та 14 частини 3, частиною 5 статті 18 цього Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

За статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії проводяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Судом встановлено, що скаржник не надав власні доходи хоча про необхідність надання відповідної інформації йому було повідомлено через представника, та навіть представник долучив до скарги відповідне прохання, а отже, скаржник не виконав вимоги Закону України «Про виконавче провадження», які покладено саме на сторін виконавчого провадження, що прямо вказує на зловживання своїми процесуальними обов`язками.

Отже, боржником державному виконавцю не надавались довідки з місця роботи, у зв`язку із чим здійснюючи розрахунок заборгованості по аліментам виконавець вірно виходив із даних Головного управління статистики у місті Одесі щодо середньомісячної заробітної плати.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22.06.2020 року справа №753/92/18.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно тверджень ОСОБА_1 , що про наявність заборгованості йому відомо не було, розрахунків він не отримував, про існування заборгованості дізнався лише після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження - 26.05.2021 року, розрахунок заборгованості із сплати аліментів державного виконавця в межах виконавчого провадження від 18.05.2021 року збільшений на 63 233,17 гривень, державний виконавець використав невірні дані під час розрахунку заборгованості, суд зазначає наступне.

В матеріалах виконавчого провадження містяться наступні документи: відомості про направлення відповідного розрахунку боржнику № 11692 від 18.12.2015 року; заява від 05.02.2016 року, в якій боржник просить долучити до матеріалів виконавчого провадження копію рішення суду від 24.12.2010 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів; заява боржника від 16.03.2016 року, у якій боржник просить долучити до матеріалів виконавчого провадження копії чеків про сплату аліментів на суму 1000,00 гривень та 4000,00 гривень; заява боржника від 28.04.2016 року, де сам боржник ОСОБА_1 просить нарахувати йому аліменти по середньомісячній зарплаті по регіону та просить долучити до матеріалів виконавчого провадження ухвалу про роз`яснення рішення суду від 18.04.2016 року; заява від 09.03.2018 року, відповідно до якої боржник надає довідку, яку просить долучити до матеріалів виконавчого провадження копію чеку про сплату аліментів на суму 1000,00 гривень та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів; заява від 31.07.2018 року, де боржник повідомляє, що отримує дохід у вигляді соціальної виплати, та просить долучити чеки про сплату аліментів на суму 2000, 00 гривень, 1000,00 гривень, 4000,00 гривень, 1200 гривень.

З огляду на вищенаведене, судом встановлено, що боржник знав про власну заборгованість, яка утворилась з 2015 року по 2021 рік, сам подав заяву до державного виконавця, де просив нарахувати йому аліменти по середньомісячній зарплаті по регіону, частково оплачував заборгованість у різні періоди, про що свідчать чеки від 03.03.2016 року, 14.03.2016 року, 15.09.2016 року, 09.10.2017 року.

Відповідно до 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Враховуючи вищевикладене, скаржник намагався ввести суд в оману стверджуючи, що йому стало відомо про заборгованість за виконавчим листом у справі №521/10724/15-ц від 21.08.2015 року лише 26.05.2021 року, а тому суд зазначає, що скаржник пропустив десятиденний строк на оскарження дії держаного виконавця, що передбачений ст. 448 ЦПК України, та відмовляє у визнанні неправомірними та скасуванні розрахунків заборгованості по аліментам Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №49386849, а саме: розрахунок заборгованості по аліментам від 23.05.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 14.06.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 26.02.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 05.07.2017 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 11.05.2016 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 11.01.2019 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 02.09.2018 року; розрахунок заборгованості по аліментам від 18.05.2021 року.

У Рішенні в справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява N 23436/03 ЄСПЛ зазначено, що раво на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія AN 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin V, France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 23. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що дії держаного виконавця, які полягають в ухваленні наступних постанов про: призначення суб`єкта оціночної діяльності від 26.05.2021 року, визначення розміру додаткового авансування від 18.05.2021 року, встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 12.04.2019 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України 20.03.2019 року, про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.05.2021 року, які направлялись боржнику за місцем його реєстрації, є правомірними та такими, що вчиненні з метою виконання рішення.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регулюються розділом VI Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК).

Крім того, під час розгляду питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, суди мають керуватися, зокрема, положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Ст. 9 Конституції України йдеться про те, що міжнародні договори, ратифіковані Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Отже, норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і все, що з неї витікає, є частиною законодавства України і має застосовуватися нарівні із законами, прийнятими урядом. Це, зокрема, продиктовано пп. «Ь» п. З ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, учасником якої є Україна, та відповідно до якого поряд із нормами міжнародного договору обов`язково треба використовувати подальшу практику застосування договору, який встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Так, у рішенні від 29 червня 2004 року у справі «Півень проти України» Європейський суд з прав людини тлумачить частину 1 статті 6 Конвенції, сформульовану так: «Кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків (...), має право на справедливий (...) розгляду продовж розумного строку (...) судом, встановленим законом», а саме, зазначає, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які, у країні яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін. У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «ТЕРЕМ ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України», суд робить висновок, що триваюче невиконання значної частини боргу за рішенням суду, винесеним на користь заявника, складає порушення п.1 ст. 6 Конвенції.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України, визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 зазначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод, та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Частина 1 ст.18 ЦПК України закріпила, що рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Враховуючи, що дії державного виконавця, в рамках виконавого провадження №59386849, судом визнано правомірними та такими, що відповідають чинному законодавству, суд вважає, що державним виконавцем правомірно нараховано судовий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне повністю відмовити скаржнику у задоволенні його скарги на дії, рішення, бездіяльність державного виконавця в порядку статті 477 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно частин 1, 3 статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 27 ЗУ "Про виконавче провадження", ст.ст. 12, 13, 81, 83, 263, 447- 452, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії, рішення, бездіяльність державного виконавця в порядку статті 477 Цивільного процесуального кодексу України, виконавча служба: Другий Суворовський відділ держаної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), стягувач: ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 17.06.2021 року.

СУДДЯ: