КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року

м. Київ

справа №755/3510/21

провадження № 22-ц/824/8991/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) - Перепелиці Артема Володимировича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року /суддя Кахно І.А./

у справі за поданням в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області - Перепелиці Артема Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», -

В С Т А Н О В И В:

В.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиця А. В. звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року у задоволенні подання відмовлено. /т. 1 а.с. 123-128/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу скасувати, задовольнивши вимоги подання.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, з моменту відкриття виконавчого провадження у 2014 році, боржниця ОСОБА_1 неодноразово повідомлялась про вжиті виконавцем дії, жодного разу на виклики не з`явилась. 16.03.2018 р. вперше з`явилась за викликом, ознайомилась з матеріалами справи, жодних документів щодо фінансового стану та пояснень з приводу невиконання рішення суду не надала. Крім того, вказував і на те, що після ухвалення судом першої інстанції рішення суду, боржником було відчужено заставну квартиру та інше, належне їй на праві власності майно з метою уникнення виконання зобов`язань. Майно, на яке може бути накладено арешт у боржника відсутнє. Таким чином, вказував на те, що суд першої інстанції не врахував, що ухилення боржника від виконання рішення суду підтверджується не допуском до житла, ігноруванням викликів, вимог державного виконавця та приховуванням інформації про майновий стан, відчуженням майна та відсутністю платежів на виконання рішення суду.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві з 13 вересня 2012 року по 24 жовтня 2014 року перебувало виконавче провадження № 34226313 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2469/12 від 15 серпня 2012 року, виданого Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Сведбанк» заборгованості за договором кредиту з урахуванням суми судових витрат у розмірі 3 206 623,55 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2013 року у справі № 752/13968/13-ц замінено сторону виконавчого провадження, а саме, ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи».

24 жовтня 2014 року державний виконавець, керуючись пунктом 10 частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на той час), виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 34226313, матеріали були передані до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області до виконання.

04 листопада 2014 року державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 45314387, про що повідомлено боржника у визначеному законом порядку, а саме статтею 31 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на адресу зазначену у виконавчому документі державним виконавцем було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією за вих. № 9010.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 45314387 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника; з метою отримання відомостей про майновий стан боржника 12 листопада 2015 року державним виконавцем направлено вимогу за вих. № 12281 до Управління ДАІ в Київській області, Управління Держкомзему у Київській області, Національної комісії з цінних паперів та Фондового ринку; направлено запит до адміністрації Державної прикордонної служби України з метою отримання відомостей щодо перетину державного кордону боржником та наявності закордонного паспорта; винесено постанову про арешт коштів боржника.

На адресу боржника надсилались вимоги та виклики щодо явки до державного виконавця необхідністю надання відповідних документів (виклик № 12282 від 12 листопада 2015 року, виклик № 1181 від 16 березня 2016 року, виклик № 907 від 23 лютого 2018 року).

16 березня 2018 року на прийом до державного виконавця з`явилась боржник ОСОБА_1 , ознайомилась з матеріалами справи ВП 45314387 та повідомила, що у зв`язку втратою основної роботи виникли труднощі з погашення кредиту, документів зазначених у виклику не надала.

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за корон серія НОМЕР_1 та перетинає державний кордон України.

13 січня 2020 року державним виконавцем складено акт про проведені електронні торги, відповідно до якого 17 листопада 2020 року були проведені електронні торги, на яких була реалізована належна боржнику земельна ділянка площею 0,2422 га, кадастровий номер :01:051:0192, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 476 356,30 грн.

Майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача в повному обсязі, державним виконавцем не виявлено.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції вірно керувався пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VII «Про виконавче провадження» про те, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». Разом з тим, частиною 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Отже, наявність самого лише невиконаного зобов`язання не наділяє приватного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Факт ухилення боржника має підтверджуватись сукупністю належних доказів, які приватний виконавець повинен надати до суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (статті 77-80 ЦПК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що приватним виконавцем до подання не долучено належних, допустимих та достатніх доказів того, що боржник вчиняє умисні свідомі дії, спрямовані на невиконання відповідного зобов`язання, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання судового рішення; не вказано та не підтверджено належними доказами, які перешкоди вчинені з боку боржника для проведення виконавчих дій державному виконавцеві. Самої лише наявності заборгованості і відсутності майна, на яке можна звернути стягнення, не достатньо для того, щоб встановили факт ухиляння боржника від виконання грошового зобов`язання.

Надані державним виконавцем матеріали подання містять лише фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу.

Так, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 16 березня 2018 року боржник ОСОБА_1 з`явилася до державного виконавця, що виключає факт умисного її ухилення від виконання зобов`язання.

Посилання державного виконавця на те, що боржник з метою ухилення від виконання зобов`язання відчужила належне їй майно судом першої інстанції обґрунтовано не взяті до уваги, оскільки згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно боржник відчужила квартиру АДРЕСА_2 у 2012 році, тоді як виконавче провадження було відкрито у 2014 році. Належні та допустимі докази того, що боржником було відчужене належне їй майно під час відкритого виконавчого провадження № 45314387 та з метою ухилення від виконання зобов`язання матеріали справи не містять.

Оскільки звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним (приватним) виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що немає підстав для висновку про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язання, що не перешкоджає державному виконавцю у разі надання необхідних доказів та зміни обставин звернутися з відповідним поданням до суду.

Доводи апеляційної скарги повністю дублюють подання, зводяться до переоцінки фактів, встановлених судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) - Перепелиці Артема Володимировича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: