Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/281/21
Провадження № 2/499/251/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 червня 2021 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: судді Тимчука Р.М. за участю секретаря судового засідання Мельника Р.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 499/281/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2021 року адвокат Скочиляс Ірина Мирославівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування та згідно заяви про збільшення позовних вимог від 26 квітня 2021 року просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 48 720 гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1533 гривні 68 копійок, три відсотки річних у розмірі 336 гривень 37 копійок, інфляційні витрати у розмірі 828 гривень 24 копійки, понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень 00 копійок; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 10 000 гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 314 гривень 79 копійок, три відсотки річних у розмірі 69 гривень 04 копійки, інфляційні витрати у розмірі 170 гривень 00 копійок, судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

У обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначила про такі обставини.

08 вересня 2020 року близько 13 години 37 хвилин, водій ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом Хонда НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Голосіївського у напрямку пров. Ужгородський, перед площею Голосіївською в м. Києві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 08 вересня 2020 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000823 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , як володільця транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів ПрАТ «УТСК». 25 листопада 2020 року на адресу ПрАТ «УТСК» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування дружині та синові загиблого - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Сума вимоги страхового відшкодування, заподіяною смертю ОСОБА_4 становить 60 000,00 грн, з яких для ОСОБА_1 30 000,00 грн - моральної шкоди та ОСОБА_2 30 000,00 грн - моральної шкоди.

30 грудня 2020 року на адресу відповідача було скеровано постанову старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 26 листопада 2020 року про те, що кримінальне провадження № 0000823 закрито, за відсутністю складу кримінального правопорушення та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого - ОСОБА_5 30 000.00 грн - моральної шкоди. 57 320.00 грн витрат на поховання та ОСОБА_2 30 000.00 грн - моральної шкоди.

24 грудня 2020 року ОСОБА_7 , мати загиблого написала заяву, у якій вказала, що належне їй страхове відшкодування просить перерахувати на користь ОСОБА_1 .

Відповідачем надіслано запит № 22-В від 19 січня 2021 року, в якому просять надати інформацію про батька загиблого ОСОБА_8 .

25 січня 2021 року на адресу відповідача скеровано свідоцтво про смерть ОСОБА_8 та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого - ОСОБА_5 40 000,00 грн - моральної шкоди. 57 320.00 грн витрат на поховання та ОСОБА_2 20 000.00 грн - моральної шкоди.

26 березня 2021 року відповідачем надано відповідь на адвокатський запит, в якому зазначено, що Страховик керуючись п. 36.3 ст. 36 Закону прийняв рішення про виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, а саме: дружині ОСОБА_5 - 20 000,00 грн моральної шкоди та 28 600,00 грн витрат на поховання; синові ОСОБА_6 - 10 000,00 моральної шкоди.

Загальна сума страхового відшкодування становить 50% від заявленої суми.

16 березня 2021 року на адресу відповідача скеровано досудову вимогу про виплату страхового відшкодування, в якій просили невідкладно протягом 3-ох календарних днів з дня отримання провести виплату страхового відшкодування у розмірі 58 720,00 грн.

Станом на день подачі позову відповідачем не надано жодної відповіді та досудова вимога також не виконана.

Відмову ПрАТ «УТСК» у виплаті 50% страхового відшкодування позивачі вважають неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі закону.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 26 листопада 2020 року в даній дорожній обстановці з моменту виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля марки " Хонда НОМЕР_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. При цьому інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні дорожньо- транспортної пригоди в постанові про закриття кримінального провадження відсутня.

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

З огляду на вище наведене, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - ПрАТ «УТСК» в повному обсязі.

Вказана позиція підтверджується судовою практикою по аналогічних спорах, а саме постановою Львівського апеляційного суду № 450/579/20 від 21 січня 2021 року.

Згідно ч. З ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно ділення навпіл відшкодування в даному випадку є необгрунтованим.

Згідно ст. 36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

На підставі наведеного, позивачі вважають, що є законні підстави стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України для Позивача - 1: за період з 24.02.2021 року по 09.04.2021 року у розмірі 768 грн 84 коп.

Позивача - 2: за період з 24.02.2021 року по 09.04.2021 року у розмірі 157 грн 81 коп. (розрахунок пені долучаємо до позовної заяви).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц зробила висновок про те, що до правовідносин щодо невиплати страхового відшкодування потерпілій особі застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на наведене, три проценти річних від простроченої суми боргу ( 3% річних долучаємо до позовної заяви) для Позивача - 1: за період з 24.02.2021 року по 09.04.2021 року у розмірі 180 грн. 20 коп. Позивача - 2: за період з 24.02.2021 року по 09.04.2021 року у розмірі 36 грн. 99 коп.

Представник відповідача користуючись своїм правом подав відзив на позов та обґрунтував його наступними доводами та обставинами.

Представник відповідача стосовно відповідальності ПрАТ «УТСК» зазначає, що згідно статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У виникненні даної ДТП вину водія автомобіля «Хонда», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не встановлено та не доведено.

Згідно пункту 32.1 статті 32 Закону, страховик або МТСБУ не відшкодовує: шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Разом з тим, згідно частини 5 статті 1187 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

ПрАТ «УТСК» вважає, що в даному випадку, ДТП сталася внаслідок надзвичайних та невідворотних подій, які у своїй сукупності є непереборною силою, а також наявності ознак непрямого умислу (ст. 24 КК України)/ умислу (ст. 10 КУПАП) пішохода ОСОБА_4 , що виключає відповідальність страховика та власника джерела підвищеної небезпеки за наслідками ДТП, що пояснюється наступним: Стосовно ознак непрямого умислу/умислу пішохода ОСОБА_4 , що згідно норм ч.5 ст. 1187 Цивільного кодексу України звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки та ПрАТ «УТСК» (страховика).

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження № 0000823 за наслідками ДТП слідує, що із зібраних доказів, а саме: висновку судово-медичної, автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП, показів учасників даної пригоди, показів учасників даної пригоди, відеозапису самої події ДТП, слідство прийшло до висновку, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог пункту Правил дорожнього руху. Крім того, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження № 0000823 слідує, що пішохід ОСОБА_4 намагався перебігти в невстановленому місці дорогу, яка мала шість смуг руху в обох напрямках.

Тобто, ОСОБА_4 перед початком руху через проїзджу частину дороги, яка мала шість смуг руху в обох напрямках, чітко усвідомлював небезпечність свого діяння та розумів, що він свідомо, грубо порушує Правила дорожнього руху, що створює небезпеку як йому самому так і іншим учасникам дорожнього руху.

Більше того у ОСОБА_4 не було крайньої необхідності переходити дорогу саме в цьому місці, оскільки вже за 50 метрів від місця зіткнення знаходився підземний пішохідний перехід.

ОСОБА_4 розумів та усвідомлював усю небезпечність своїх дій, і не міг не розуміти, що його дії можуть призвести до ДТП (в точу числі і до тілесних ушкоджень за його наслідками).

Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження № 0000823 від 26.11.2020 року, водій ОСОБА_3 діяв відповідно до дорожньої обстановки, яка склалася на момент пригоди, не порушуючи при цьому правил дорожнього руху та у зв`язку з раптовим вибіганням ОСОБА_4 на дорогу з поміж двох мікроавтобусів зі сторони проїжджої частини дороги (з ліво на право по відношенню до ТЗ подолавши при цьому п`ять смуг рух), не мав можливості уникнути наїзду на останнього.

Крім того, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження № 0000823 слідує, що в ході огляду відеозапису події ДТП, встановлено, що з моменту виходу пішохода із-за передньої частини стоячого мікроавтобуса «Мерседес- Бенц Спрінтер» до моменту наїзду на пішохода проходить час близько 1 секунди відповідно до наявного таймеру часу на зображені, тобто 13:37:13-13:37:14.

Відтак, за умов, при яких сталася ДТП у водія автомобіля «Хонда», д.р.н. НОМЕР_1 , була відсутня технічна можливість уникнути ДТП, що є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення пішохода ОСОБА_4 з автомобілем не залежало від водія ОСОБА_3 , при усій обачливості його дій та/або поведінки.

Таким чином, водій автомобіля «Хонда», д.р.н. НОМЕР_1 не є винуватцем ДТП від 08.09.2020 року у зв`язку не тільки з наявністю непрямого умислу/умислу з боку пішохода ОСОБА_4 , а також і за наявністю ознак непереборної сили, а тому цивільно-правова відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки за завдану шкоду, в даному конкретному випадку, не виникла.

Однак, страховик, зважаючи на конкретні обставини справи та враховуючи п. 2, 3 ст. 1193 Цивільного кодексу України, прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі Ѕ частини суми страхового відшкодування, у відповідності до ст. 36 закону.

Відповідно до п.п. 4, 7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Поряд з цим, у вище згаданій Постанові Пленуму ВССУ зазначено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшеною (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру страхового відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (передування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження № 0000823 слідує, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини пішохода ОСОБА_4 у зв`язку з порушенням ним Правил дорожнього руху.

Отже, чисельні докази наявні та досліджені під час розгляду кримінального провадження № 0000823 вказували на те, що дана ДТП та її наслідки знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями ОСОБА_4 та мають ознаки непрямого умислу даної особи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» встановлено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Враховуючи вину ОСОБА_4 в ДТП, розмір страхового відшкодування було поділено страховиком на 1/2, хоча з урахуванням правових висновків наведених у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 року у справі № 532/1374/18, ПрАТ «УТСК» мало право відмовити у виплаті страхового відшкодування, оскільки в діях ОСОБА_4 були ознаки непрямого умислу.

Щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат, то відповідач важає необгрунтованим та надуманим нарахування у позовній заяві пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки ПрАТ «УТСК» виплатило страхове відшкодування в повному обсязі у межах ліміту відповідальності страховика та строки передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із їх наданням. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, в даному випадку потрібно враховувати, що цивільна справа № 499/281/21 за позовом ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, пені, 3% річних та інфляційних втрат, не є складною, її розгляд проводиться в спрощеному порядку з повідомленням сторін, а тому, вважають заявлені позивачами витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. завищеними та необґрунтованими, крім того посилаються, що адвокат представляє інтереси двох позивачів по одній цивільній справі, ним підготовлено один позов, який має один предмет та підстави позову. В даному позові кількість позивачів залежить виключно від кола осіб які мають право на отримання страхового відшкодування. Адвокат по кожному із відповідачів не вивчає окремо матеріали справи та не готує окремі процесуальні документи, тому не зрозуміло чому ним заявлено витрати на правову допомогу (вивчення матеріалів справи, підготовка та написання позовної заяви, підготовка та написання інших процесуальних документів, участь представника в одному судовому засіданні) двічі за одну і туж роботу. Тому на підставі вищезазначеного представник відповідача просив суд задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія.» відмовити.

Представник позивачів ознайомившись із відзивом представника відповідача надала до суду 25 травня 2021 року відповідь на відзив, та зазначила, що вважає аргументи відповідача, необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи. Доводи, викладені у відзиві, спрямовані лише на те, щоб уникнути законної виплати страхового відшкодування і жодним чином не спростовують доводів позивача.

Предметом спору у даній справі є стягнення недовиплаченого страхового відшкодування, а також стягнення пені та відсотків річних у зв`язку із несвоєчасною виплатою такого.

В обгрунтування відмови у виплаті 50% страхового відшкодування страховик посилається на наявність провини пішохода ОСОБА_4 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої останній загинув.

Абзацом першим п. 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

За змістом п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Тобто, вказане положення про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки. Однак у даній ситуації, смерть потерпілого пішохода настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не мав технічної можливості уникнути скоєння наїзду на нього. Оскільки законодавством передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого в незалежності від його вини.

Згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу.

З урахуванням зазначеної норми закону, пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, а тому наявність чи відсутність вини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Оскільки, загиблий пішохід, який у розумінні положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є потерпілим, цивільно-правова відповідальність якого не може бути застрахованого у відповідності до положень цього Закону, рішення страховика (відповідача) про зменшення розміру страхового відшкодування наполовину є невірним, та таким, що не ґрунтується на положення вказаного Закону, тобто невмотивованим.

Законодавством чітко встановлено, що поділ відповідальності відповідачем міг враховуватись у разі чіткого встановлення факту наявності умислу потерпілого або непереборної сили, а не звичайної необережності.

Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

При цьому інформація щодо наявності умислу потерпілої чи непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди в постанові старшого слідчого СУ ГУНП у м. Києві про закриття кримінального провадження від 26 листопада 2020 року, відсутня.

Також, не мають правового значення посилання представника відповідача на ту обставину, що постановою старшого слідчого СУ ГУНП у м. Києві від 26 листопада 2020 року, кримінальне провадження відносно водія ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Львівським апеляційним судом розглядалася аналогічна цивільна справа № 450/579/20. у якій 21 січня 2021 року була прийнята постанова, у якій вказувалося наступне: «за змістом п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відтак, положення цього пункту застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Саме такий висновок щодо застосування цієї норми викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18)».

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Останніми актуальними позиціями Верховного Суду України викладено у наступних Постановах:

Постанова Верховного Суду у справі №345/3335/17 від 03.06.2020 року:

Постанова Верховного Суду України у справі №554/858/19 від 01 липня 2020 року:

Окрім цього, Відповідачем залишено поза увагою норми частини 3 статті 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Що стосується покликання відповідача щодо стягнення пені, трьох відсотків та , інфляційних витрат, представник позивачів зазнає наступне.

Згідно ст.ст. 610. 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідне до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, ще звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Вказана норма також є спеціальною нормою, що застосовується до спірних правовідносин, так як вони виникли з приводу неналежного виконання обов`язків страховою своїх обов`язків по сплаті страхового відшкодування, а тому страховик на підставі п.36.53акону зобов`язаний сплатити позивачу пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц зробила висновок про те, що до правовідносин щодо невиплати страхового відшкодування потерпілій особі застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

Тобто, позивачі, хоча і не є сторонами договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем, але наділяються правами за цим договором: на їхню або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Що стосується позиції відповідача щодо витрат на надання правничої допомоги то представник позивачів зазначає наступне.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 3. 4 ст. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правничу допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою долучено:

Договори про надання правової допомоги № 29.03.21 від 29 березня 2021 року (з фіксовано сумою вартості послуг за надання правової допомоги):

Ордер на надання правничої (правової) допомоги, ф, - Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на надання правничої допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-УІ).

Відповідно до позиції, викладеній у додатковій Постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначила, що «Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини».

Згідно висновків, викладених в постанові Верховного суд від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у Фіксованому розмірі не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним, (копія постанови долучається до матеріалів справи).

Відтак, вимога про стягнення коштів на правничу допомогу є обґрунтована та підтверджена належними до допустимими доказами.

01 червня 2021 року представником позивачів подано детальний опис наданих послуг позивачам та подано заяву про збільшення позовних вимог , в якій представник позивача зазначила, що враховуючи, що з моменту звернення до суду із позовною заявою збільшилась кількість днів прострочення виплати страхового відшкодування, тому вважали за необхідне збільшити розмір позовних вимог з урахуванням суми нарахованої пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування.

У судовому засіданні представник позивача на збільшених позовних вимогах відповідно до заяви від 01.06.2021 року наполягала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин

У справі, яка розглядається судом, встановлено, що 08 вересня 2020 року близько 13 години 37 хвилин, водій ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом Хонда НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Голосіївського у напрямку пров. Ужгородський, перед площею Голосіївською в м. Києві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м.Києві від 26 листопада 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000823 від 08.09.2020 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 08.09.2020 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 27.02.1988 року складу кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_4 , вимог пунктів Правил дорожнього руху України, в яких вказано 4.7. Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч; 4.14. Пішоходам ЗАБОРОНЯЄТЬСЯ: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у ВІДСУТНОСТІ небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; і) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога мас чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку. Таким чином порушення вимог пунктів 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_4 знаходиться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. В діях водія ОСОБА_3 не встановлено порушень ПДР Ураїни, які б знаходись в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками, а отже і складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. ( а.с. 28-34).

25 листопада 2020 року позивачі звернулися до ПрАТ «УТСК» із заявою про виплату страхового відшкодування дружині та синові загиблого - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , у розмірі 60 000,00 грн, з яких для ОСОБА_1 30 000,00 грн - моральної шкоди та ОСОБА_2 30 000,00 грн - моральної шкоди.

30 грудня 2020 року на адресу відповідача було направлено постанову старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 26 листопада 2020 року про те, що кримінальне провадження № 0000823 закрито, за відсутністю складу кримінального правопорушення та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого - ОСОБА_5 30 000.00 грн - моральної шкоди. 57 320.00 грн витрат на поховання та ОСОБА_11 30 000.00 грн - моральної шкоди.

24 грудня 2020 року ОСОБА_7 , мати загиблого написала заяву, у якій вказала, що належне їй страхове відшкодування просить перерахувати на користь ОСОБА_1 .

Відповідачем надіслано запит № 22-В від 19 січня 2021 року, в якому просять надати інформацію про батька загиблого ОСОБА_8 .

25 січня 2021 року на адресу відповідача скеровано свідоцтво про смерть ОСОБА_8 та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого - ОСОБА_5 40 000,00 грн - моральної шкоди. 57 320.00 грн витрат на поховання та ОСОБА_6 20 000.00 грн - моральної шкоди.

26 березня 2021 року відповідачем надано відповідь на адвокатський запит, в якому зазначено, що страховик керуючись п. 36.3 ст. 36 Закону прийняв рішення про виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, а саме: дружині ОСОБА_5 - 20 000,00 грн моральної шкоди та 28 600,00 грн витрат на поховання, синові ОСОБА_6 - 10 000,00 моральної шкоди.

Загальна сума страхового відшкодування становить 50% від заявленої суми.

Предметом спору у даній справі є стягнення недовиплаченого страхового відшкодування, а також стягнення пені та відсотків річних у зв`язку із несвоєчасною виплатою такого.

Позивачі посилаються, що відповідачем при здійсненні страхового відшкодування незаконно відмовлено у виплаті 50% суми відшкодування шкоди.

При цьому суд не погоджується із посиланнями позивача виходячи з такого.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

У відповідності до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У відповідності до ст. 8 ЗУ "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Право потерпілого на відшкодування завданої йому шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним, і він вільний у виборі способу захисту цього права.

Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно зі статтями 22, 23 даного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода, пов`язана Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема,: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження № 0000823 за наслідками ДТП слідує, що із зібраних доказів, а саме: висновку судово-медичної, автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП, показів учасників даної пригоди, показів учасників даної пригоди, відеозапису самої події ДТП, слідство прийшло до висновку, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог пункту Правил дорожнього руху, та дані порушення вимог пунктів 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_4 знаходиться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Отже у вказаних діях ОСОБА_4 (пішохода) вбачається непрямий умисел,оскільки він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) (рух пішохода в непередбаченому для цього місці - по проїжджій частині дороги), передбачав його суспільно небезпечні наслідки (спричинення ДТП) і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання (ч.3 ст.24 КК).

Відповідно до пункту 32.1 статті 32 вказаного Закону №1961-ІV страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Суд при дослідженні та вивчені всіх поданих сторонами доказів, дійшов висновку про відсутність вини ОСОБА_3 у ДТП, а, отже, і про відсутність підстав для його цивільно-правової відповідальності та відповідальності страхової компанії за умови встановленої матеріалами справи вини ОСОБА_4 у спричиненні ДТП.

Доводи позивачів стосовно того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела (стаття 1187 ЦК України), також не заслуговують на увагу, оскільки судом, на підставі належних та допустимих доказів, достовірно установлено відсутність вини ОСОБА_3 (особи, застрахованої у відповідача у дорожньо транспортній пригоді, що мала місце 08.09.2020 року та встановлено, що шкоди ОСОБА_4 було завдано саме внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, ОСОБА_4 усвідомлював суспільно- небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), оскільки перебігав дорогу, яка має шість смуг руху в обох напрямках у невстановленому для цього місці за наявності поряд підземного пішохідного переходу.

Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження № 0000823 від 26.11.2020 року, водій ОСОБА_3 діяв відповідно до дорожньої обстановки, яка склалася на момент пригоди, не порушуючи при цьому правил дорожнього руху та у зв`язку з раптовим вибіганням ОСОБА_4 на дорогу з поміж двох мікроавтобусів зі сторони проїжджої частини дороги (з ліво на право по відношенню до ТЗ подолавши при цьому п`ять смуг рух), не мав можливості уникнути наїзду на останнього.

Крім того, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження № 0000823 слідує, що в ході огляду відеозапису події ДТП, встановлено, що з моменту виходу пішохода із-за передньої частини стоячого мікроавтобуса «Мерседес- Бенц Спрінтер» до моменту наїзду на пішохода проходить час близько 1 секунди відповідно до наявного таймеру часу на зображені, тобто 13:37:13-13:37:14.

Отже відсутність у водія ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив проте не міг її відвернути.

Аналогічна позиція підтверджується судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 10.04.2020 року у справі № 532/1374/18.

Як встановлено та не заперечується сторонами, страховик, зважаючи на конкретні обставини справи та враховуючи п. 2, 3 ст. 1193 Цивільного кодексу України, прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі Ѕ частини суми страхового відшкодування, у відповідності до ст. 36 Закону, що є його правом.

Таким чином судом не встановлено, що дії ОСОБА_3 були неправомірними та наявний безпосередній причинний зв`язок між його діями і шкодою, завданою ОСОБА_3 , оскільки він не мав можливості уникнути ДТП в зв`язку з діями пішохода, тому позов в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, то не підлягає також задоволенню позов в частині стягнення нарахованих позивачем кошів за прострочення виплати відшкодування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то в задоволенні вимог про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 259, 263, ЦПК України; статтями 22, 979, 1166, 1187 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачі:

ОСОБА_12 ; місце проживання

АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_13 ; місце ОСОБА_14

АДРЕСА_1 .

Відповідач : Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова Компанія» ; місцезнаходження : 01033 м.Київ, вул..Саксаганського,77; .

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 16.06.2021 року.

СуддяР. М. Тимчук