Справа № 562/3155/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2021 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

учасники справи: представник позивача-адвокат Семенюк О.М.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача-адвокат Мокрицька Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и в:

У поданій до суду заяві позивач ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 1354035 грн. 13 коп., обґрунтовуючи несплатою відповідачем аліментів за рішенням суду на утримання їх дітей за період з 01 лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року.

У відзиві на позов відповідач просить в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що його вини у несвоєчасній сплаті аліментів немає, оскільки у період з листопада 2009 року по квітень 2013 року він не працював, а з грудня 2015 року по грудень 2017 року мав мінімальну заробітну плату. Крім того, на його утриманні є двоє неповнолітніх дітей від іншого шлюбу та у період з 2014 року допомагав з лікуванням своїй матері, яка тричі перехворіла інсультом.

Відповідь на відзив позивач не подавала.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з наведених у відзиві підстав.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття у визначений ст.181 СК України спосіб виконання цього обов`язку.

Згідно частин 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Установлено, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2011 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2011 року, з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 17 лютого 2011 року.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження №37950836, за яким платник аліментів ОСОБА_1 зобов`язаний був сплачувати присуджену рішенням суду суму щомісячних аліментів до кінця місяця, у якому підлягала сплата аліментів.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України із змінами, які набрали чинності 28 серпня 2018 року , встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

З роз`яснень, які містяться в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року вбачається, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст.196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

А тому доводи відповідача про те, що з листопада 2009 року по квітень 2013 року доходу він не був офіційно працевлаштованим, а з грудня 2015 року по грудень 2017 року отримував мінімальну заробітну плату, має на утриманні двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу та у період з 2014 року допомагав з лікуванням своїй матері, яка має свій дохід у виді пенсії, та ці обставини виключають наявність його вини, є помилковими.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.

Згідно довідки відділу Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) №40411 від 30 листопада 2020 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2020 року становить 82076 грн., яка виникла з вини відповідача.

З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що розмір пені за період з лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року становить 1354035,13 грн., правильність якого відповідачем не спростовано та не оспорюється.

З огляду на викладене та ураховуючи, що розмір пені перевищує заборгованість відповідача по аліментах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

При подачі позову позивач звільнена від сплати судового збору, а тому при ухваленні рішення відповідно до частин 1, 2, 6 ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнення судового збору з відповідача в прибуток держави у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст.258-273,351 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 ) неустойку (пеню) в розмірі 82 076 (вісімдесят дві тисячі сімдесят шість) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 у доход держави 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

У решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією ЦПК України (п.15.5 «Перехідних положень»).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 11 лютого 2021 року.

Суддя: