ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року

м.Суми

Справа №592/8148/20

Номер провадження 22-ц/816/200/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ступак Ірини Володимирівни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2020 року, в складі судді Фоменко І.М., ухвалене в місті Суми, повний текст якого складено 07 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:

10 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ШАПЛ» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року його поновлено на роботі на посаді інженера-конструктора у ТОВ «ШАПЛ», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2019 року по 14 травня 2020 року в розмірі 213829,20 грн.

23 травня 2020 року він звернувся до відповідача з вимогою виконання рішення суду про поновлення на посаді та, одночасно, направив заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, з дня видачі наказу/розпорядження про поновлення його на роботі на посаді інженера-конструктора, у зв`язку з порушенням ТОВ «ШАПЛ» законодавства про працю (що встановлено постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, якою визнано незаконним його звільнення).

Наказом ТОВ «ШАПЛ» № 34-к від 26 травня 2020 року його було поновлено на роботі на посаді інженера-конструктора з 12 квітня 2019 року, а наказом № 35-к від 26 травня 2020 року звільнено з роботи з 26 травня 2020 року за власним бажанням, але на підставі ст. 38 КЗпП України, а не на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України як він просив у заяві про звільнення.

Вважав формулювання причини звільнення у наказі № 35-к від 26 травня 2020 року незаконними і такими, що внесені самовільно, а тому просив:

- змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 із «за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України» та зобов`язати внести відповідні зміни до трудової книжки;

- стягнути з ТОВ «ШАПЛ» вихідну допомогу в сумі 43953,78 грн.

- стягнути з ТОВ «ШАПЛ» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 26 травня 2020 року по день винесення рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 791,96 грн;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, несвоєчасним виконанням рішення суду в частині поновлення на роботі, невиплаті належних позивачу сум при звільненні, незаконної зміни формулювання причин звільнення, грошові кошти в сумі 10000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ШАПЛ» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ступак І.В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позов задовольнити.

Не погоджуючись з висновком суду про недотримання ОСОБА_1 вимог про попередження власника чи уповноважений ним орган про своє звільнення за два тижні до цього, вказує про відсутність та не посилання позивача на існування причин розірвання трудового договору, визначених ч.1 ст. 38 КЗпП України, у строк який просить працівник. Доводить, що відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, у день подання заяви про звільнення позивач міг бути звільнений виключно за ч.3 ст. 38 КЗпП України з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Звільняючи ОСОБА_1 у день отримання від нього заяви про звільнення за власним бажанням, відповідач підтвердив, що фактично здійснив звільнення саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вказує, що факт порушення відповідачем трудового законодавства відносно позивача на момент подачі ним заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України встановлено постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, якою його поновлено на роботі на посаді інженера-конструктора у ТОВ «ШАПЛ» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогул, який було виплачено позивачу аж 10 серпня 2020 року у порядку примусового виконання рішення суду, що також свідчить про недотримання відповідачем законодавства про працю.

Зазначає, що правові підстави розірвання трудового договору залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно, у разі не підтвердження або не визнання роботодавцем вказаної працівником причини звільнення, він не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. У разі незгоди роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей трудовий договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Вважає, що при зміні формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи на ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням/невиконанням відповідачем законодавства про працю, є підставою для застосування положень ст. 44 КЗпП України щодо виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Також доводить, що відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України вихідна допомога є обов`язковою виплатою, яка повинна бути сплачена позивачеві при проведенні з ним повного розрахунку при належному оформленні його звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України 26 травня 2020 року, а тому невиплата ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку або ухвалення рішення.

Крім того, судом взагалі не надано оцінка обставинам порушення строків виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки, що свідчить про затримку розрахунку при звільненні з роботи з 26 травня 2020 року по день фактичного розрахунку 15 жовтня 2020 року, що становить 74404 грн 04 коп.

Вважає, що через порушення трудових прав позивач був змушений змінити звичний уклад життя, був позбавлений засобів для існування, змушений докладати додаткових зусиль для утримання себе та сім`ї, зазнав переживань через необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, чим йому завдана моральна шкода, яка повинна бути відшкодовані відповідачем у розмірі 10000 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Ступак І.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника відповідача адвоката Сизька Д.Б., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, справа № 592/14817/19, визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «ШАПЛ» № 91-к від 29 серпня 2019 року «Про звільнення інженера-конструктора ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-конструктора у ТОВ «ШАПЛ» з 12 квітня 2019 року та стягнуто з ТОВ «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2019 року по 14 травня 2020 року в сумі 213829 грн 20 коп (а.с. 10-14).

25 травня 2020 року ОСОБА_1 направив поштою ТОВ «ШАПЛ» заяву про поновлення на роботі на посаді інженера-конструктора з 12 квітня 2019 року, в якій також просив виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 213829,20 грн (а.с. 17, 20, 21).

Одночасно із заявою про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ШАПЛ» із заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням ТОВ «ШАПЛ» трудового законодавства, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з дня видачі наказу/розпорядження про поновлення на роботі на посаді інженера-конструктора, а також виплату йому вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку (а.с. 18, 20).

Зазначені заяви ОСОБА_1 були отримані ТОВ «ШАПЛ» 26 травня 2020 року (а.с. 21).

Наказом Генерального директора ТОВ «ШАПЛ» № 34-к від 26 травня 2020 року, у зв`язку з необхідністю виконання постанови Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року по справі № 592/14817/19, беручи до уваги заяву ОСОБА_1 , яка надійшла на адресу підприємства 26 травня 2020 року, скасовано наказ № 91-к від 29 серпня 2019 року «Про звільнення інженера-конструктора ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-конструктора з 12 квітня 2019 року (а.с. 22).

Наказом ТОВ «ШАПЛ» № 35-к від 26 травня 2020 року ОСОБА_1 , інженера-конструктора, звільнено з роботи з 26 травня 2020 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 23).

Відповідні записи про поновлення ОСОБА_1 на роботі 26 травня 2020 року та звільнення в цей же день на підставі ст. 38 КЗпП України внесені до його трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 24-25).

Позивач ОСОБА_1 вважав формулювання причини звільнення у наказі № 35-к від 26 травня 2020 року незаконним і таким, що внесено роботодавцем самовільно.

Рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну формулювання причин звільнення із звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України суд першої інстанції мотивував тим, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено факту порушення відповідачем вимог законодавства про працю та наявності достатніх підстав для визнання формулювання причини його звільнення неправильним або таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

За недоведеності наявності підстав для зміни формулювання причин звільнення, суд дійшов висновку про безпідставність похідних позовних вимог про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України, серед яких, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року, справа № 6-34цс13, від 13 березня 2019 року, справа № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має лише сам факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

При встановленні порушення (недотримання) вимог законодавства про працю зі сторони роботодавця по відношенню до працівника не перевіряється доказами та не оцінюється поважність чи неповажність причин допущеного такого порушення, його істотність чи неістотність, одноразовість чи систематичність, а констатується лише встановлений факт порушення (недотримання) трудових прав працівника, яке спонукало його до розірвання трудового договору за цієї підстави.

Так, звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 зазначав про порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, його незаконне звільнення з роботи в ТОВ «ШАПЛ» за прогул без поважних причин, що встановлено постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, яка не виконана відповідачем у добровільному порядку, та просив звільнити його за власним бажанням у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте був звільнений відповідачем на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України

Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами, проінструктувати працівника з технічної безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, справа № 592/14817/19, встановлено факт порушення ТОВ «ШАПЛ» законодавства про працю відносно ОСОБА_1 , а саме: не ознайомлення під підпис з посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку, відсутність доказів про роз`яснення йому трудових прав та обов`язків, у тому числі щодо знаходження робочого місця за місцезнаходженням роботодавця, не повідомлення у встановлений законом двомісячний строк про зміну істотних умов праці, та в подальшому незаконне звільнення за прогул (а.с. 10-14).

Також, у постанові від 14 травня 2020 року, справа № 592/14817/19, апеляційним судом також зазначено, що факт не ознайомлення ОСОБА_1 під підпис з наказом про прийняття на роботу встановлено за результатами інспекційного відвідування відповідача управлінням Держпраці у Черкаській області (а.с. 12).

Крім того, судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було допущено до негайного виконання, однак ТОВ «ШАПЛ» це рішення суду в добровільному порядку не виконало, чим допущено порушення трудового законодавства щодо своєчасного поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, 25 травня 2020 року був виданий виконавчий лист № 592/14817/19 про стягнення з ТОВ «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 коштів за час вимушеного прогулу у сумі 213829,20 грн (а.с. 122 зв.).

Із платіжного доручення № 224 від 10 серпня 2020 року вбачається, що вказана сума коштів за час вимушеного прогулу була перерахована ТОВ «ШАПЛ» на рахунок Державної казначейської служби України згідно постанови ВП № 62651058 від 24 липня 2020 року по виконанню виконавчого листа № 592/14817/19 від 25 травня 2020 року і лише 27 серпня 2020 року за платіжним дорученням № 6216 кошти за виконавчим листом перераховані стягувачу ОСОБА_1 (а.с. 123 зв.).

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про відсутність фактів порушення ТОВ «ШАПЛ» трудових прав позивача.

Зважаючи на викладене, ураховуючи висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року, справа № 6-34цс13, від 13 березня 2019 року, справа № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18), колегія суддів вважає, що відповідач не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем вимог законодавства про працю та наявності достатніх підстав для визнання формулювання причини його звільнення неправильним або таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Цей обов`язок чинним трудовим законодавством покладено на відповідача, а не на позивача.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Таким чином, установивши, що ТОВ «ШАПЛ» допущено порушення законодавства про працю відносно працівника інженера-конструктора ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення ОСОБА_1 із «за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України», є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Зміна формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи на ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням (невиконанням) ТОВ «ШАПЛ» законодавства про працю є підставою для застосування положень ст. 44 КЗпП України щодо виплати позивачеві, звільненому внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 08 грудня 1995 року № 100.

Згідно з роз`ясненням п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податну з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постановою Сумського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, яка набрала фононної сили, справа №592/14817/19, встановлено, заробітна плата ОСОБА_1 становила: за лютий 2019 року 13470 грн 10 коп, за березень 2019 15832 грн 60 коп, за квітень 2019 року 9693 грн 60 коп, що розмір середньоденної заробітної плати становив 791 грн 96 коп (а.с. 13).

За даними табелів обліку робочого часу кількість робочих днів ОСОБА_1 склала: у лютому 2019 року 17 робочих днів, у березні 2019 року 20 робочих днів.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 становить 791 грн 96 коп ((13470,10 грн + 15832,60 грн) / 37 днів (17 днів + 20 днів)).

Відповідно, середньомісячна заробітна плата позивача становила 14651 грн 26 коп (791 грн 96 коп х 37 днів / 2 місяці).

Виходячи з викладеного, сума вихідної допомоги, яка підлягає стягненню з ТОВ «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 на підставі ст. 44 КЗпП України у зв`язку з його звільненням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, становить 43953 грн 78 коп (14651 грн 26 коп х 3 місяці).

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст. 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем, в порушення приведених норм матеріального права, своєчасно не було виплачено позивачу вихідну допомогу, яка належала йому до виплати при звільненні на підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України, що є підставою для стягнення з ТОВ «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При середньоденному розмірі заробітку позивача 791 грн 96 коп, розмір його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виплати вихідної допомоги, при звільненні з роботи за період з 27 травня 2020 року (наступний за звільненням день початок затримки виплати) до 11 лютого 2021 року (ухвалення рішення суду), становить 142552 грн 80 коп (791,96 грн х 180 роб. днів).

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що порушення трудових прав, призвело до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , оскільки внаслідок таких протиправних дій він вимушений через суд відновлювати своє порушене право.

Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що стягнення на його користь 1000 грн є достатньою і справедливою компенсацією завданої моральної шкоди.

З огляду на вищенаведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову та апеляційної скарги, з ТОВ «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 підлягає компенсації 1891 грн 13 коп судового збору за подання позову та 2460 грн 72 коп на відшкодування фактично понесених судових витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд справи (а.с. 9).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційному суді правнича допомога ОСОБА_1 надавалась адвокатом Ступак І.В. (АБ «ПРАДІС») на підставі укладеного договору від 06 липня 2020 року (а.с. 194-195) та ордеру від 28 грудня 2020 року (а.с. 192). Вартість послуг адвоката та порядок розрахунків визначено розділом 4 вищевказаного договору.

Відповідно до акту приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 27 листопада 2020 року виконавець надав та передав, а замовник прийняв наступні послуги правової допомоги по справі № 592/8148/20, на загальну суду 11320 грн:

- складання та подання позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «ШАПЛ», в тому числі, пошук та аналіз судової практики 4500 грн;

- складання та подання до суду відповіді на відзив ТОВ «ШАПЛ» на позовну заяву ОСОБА_1 1540 грн;

- ознайомлення з матеріалами справи 880 грн;

- участь та представництво інтересів замовника в судовому засіданні Ковпаківського районного суду м. Суми 25.08.2020, 23.09.2020, 28.10.2020, 26.11.2020, 27.11.2020, всього у тривалістю 5 годин із розрахунку вартості 880 грн за 1 годину, що дорівнює 4400 грн (а.с. 190).

Вказана сума 11320 грн, перерахована ОСОБА_1 30 листопада 2020 року АБ «ПРАДІС», як оплата за послуги правничої допомоги згідно акту від 27 листопада 220 року, згідно рахунку № 2 від 27 листопада 2020 року (а.с. 191).

Колегією суддів встановлено, що адвокат ОСОБА_3 дійсно представляла інтереси позивача у п`яти судових засіданнях Ковпаківського районного суду м. Суми, однак їх загальна тривалість становила півтори години (25.08.2020 3 хв., 23.09.2020 16 хв., 28.10.2020 3 хв., 26.11.2020 57 хв., 27.11.2020 2 хв (а.с. 106, 129, 151, 158, 159), а не п`ять годин як вказано в акті приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 27 листопада 2020 року.

Виходячи із обумовленої вартості однієї години участі адвоката у судовому засідання - 880 грн, загальна сума за цю послугу становить 1320 грн, а не 4400, як зазначено в акті приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 27 листопада 2020 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з позивачу за рахунок відповідача необхідно компенсувати 8240 грн витрат, понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ступак Ірини Володимирівни задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2020 року та прийняти постанову.

Визнати незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначених у наказі Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» за № 35-к від 26 травня 2020 року «за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» та змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначених у наказі Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» за № 35-к від 26 травня 2020 року «за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» на «Звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України».

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: у розділі «Відомості про роботу» «Запис №25 від 26 травня 2020 року «звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» вважати недійсним» та внести новий запис «Звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 43953 грн 78 коп (сорок три тисячі дев`ятсот п`ятдесят три гривні сімдесят вісім копійок) вихідної допомоги з відрахуванням необхідних податків та платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 142552 грн 80 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням необхідних податків та платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 1000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 8240 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАПЛ» на користь ОСОБА_1 1891 грн 13 коп компенсації судового збору за подачу позову та 2460 грн 72 коп компенсації судового збору за апеляційний перегляд.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук