КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №363/1848/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Чірков Г.Є.

Провадження №22-ц/824/437/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

за участю секретаря Телятник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані та/ або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 05 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №KIY0GA00000041, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 99 500 доларів США строком до 06.03.2028 року.

У забезпечення виконання зобов`язань сторони уклали Договір іпотеки №KIY0GA00000041, згідно з п. 33.3 якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок загальною площею 67,80 кв.м, житловою площею 41,50 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Майно належить відповідачу на праві власності на підставі Договору дарування.

Свої зобов`язання за Кредитним договором відповідач не виконувала, тому банк звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатом розгляду якого 26.03.2014 року суд виніс рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, житловий будинок загальною площею 67,80 кв.м, житловою площею 41,50 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк».

У будинку зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оскільки іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, така реєстрація осіб є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України, а тому зняття відповідачів з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя, вважає, що відповідачі підлягають виселенню з житлового будинку АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів.

У мотивування вимог посилалася на те, що 05 лютого 2008 року між нею та банком було укладено Кредитний договір №KIY0GA00000041, згідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 99 500 доларів США строком до 06.03.2028 року.

У забезпечення виконання зобов`язань вони уклали Договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме, житловий будинок загальною площею 67,80 кв.м, житловою площею 41,50 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» їй не надавалася інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку за договором, які є істотними умовами договору.

ОСОБА_1 , не доводилася інформація щодо форм кредитування та відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, тим більше про переваги і недоліки схем кредитування.

Вважає, що банком її було введено в оману щодо кінцевої загальної суми виплати за кредитом.

З урахуванням наведеного просила суд визнати недійсними Кредитний договір №КІY0GA00000041 від 05 лютого 2008 року та Договір іпотеки № КІY0GA00000041 від 05 березня 2008 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2020 року в задоволенні первісного позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та постановити нове про задоволення позову банку.

Зазначив, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року в справі №363/5159/13-ц була встановлена дійсність та чинність Кредитного договору від 05.02.2008 року та Договору іпотеки від 05 березня 2018 року, зокрема, укладення між сторонами договорів, узгодження усіх істотних умов, отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за цим Договором та їх використання, визначено графік по зазначеному договору, ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами Кредитного договору.

Вважає, що у справі №363/5159/13-ц встановлено обставини, які є преюдиційними для вирішення вказаної справи і доказуванню не підлягають.

Суд першої інстанції не надав оцінки умовам Кредитного договору щодо узгодження сторонами всіх істотних умов договору.

Позичальник була ознайомлена під підпис про детальний розпис сукупної вартості кредиту, суми щомісячних платежів, суми, які позичальник має сплачувати на користь банку і третіх осіб, реальну процентну ставку та інше.

Сторони кредитного договору в порядку ст. 368 ЦК України узгодили всі істотні умови правочину та погодилися з ними, позичальником самостійно забезпечено прийняте на себе зобов`язання заставою нерухомого майна.

Доказів того, що при підписанні договору та його умов волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним, не надано.

За таких обставин відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних правочинів, так як позивачем не доведено факт укладення кредитного договору на умовах, що обмежують його права як споживача, та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності або шляхом введення позичальника в оману стосовно істотних умов укладеного договору.

Зазначає, що висновок експертизи №14406/19-71 від 23.09.2019 року складено на підставі обмеженого обсягу документів, а тому не може бути повним та достовірним, експерт не відповів на всі поставлені йому питання.

Даний висновок експерта у сукупності з іншими матеріалами справи не спростовує обставини обізнаності позичальника з істотними умовами кредитного договору та усвідомлення умов кредитного зобов`язання, яке взяла на себе ОСОБА_1 , підписавши спірний кредитний договір.

Посилається, що перед укладенням договору банком виконано всі вимоги, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» та Положеннями правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168.

Відтак, підстави для визнання Кредитного договору та Договору іпотеки відсутні.

Звертає увагу й на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не надав згоди на реєстрацію будь-яких осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що банк є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного житлового приміщення в контексті ст. 109 Житлового кодексу УРСР.

Зазначив, що суд першої інстанції повинен був керуватися положеннями Глави 6 Житлового кодексу УРСР, яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду.

Посилається й на те, що саме на державу, а не на будь-яких інших осіб, покладено обов`язок надання житла відповідно до Закону.

Таким чином, оскаржуване судове рішення порушує норми матеріального законодавства, оскільки положення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР не підлягають застосуванню при розгляді даної справи та не покладають обов`язку на банк надати відповідачам інше постійне жиле приміщення і зазначити його у позовній заяві.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилась, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №КІY0GA00000041, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі з каси на строк з 05.03.2008 року по 06.03.2028 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 99 500 доларів США на наступні цілі: на ремонт будинку у розмірі 80 000 доларів США, а також у розмірі 19 500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту/щомісяця у період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 Договору. (а.с. 4-7 т. 1)

05 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено Договір іпотеки. (а.с. 8-10 т. 1)

Згідно п. 33.3 Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. 08 грудня 2006 року за №16706, зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №3, номер запису 651 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 4698445.

За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

У ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2015 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 204 584,17 доларів США, що за курсом 7,99 станом на 3 грудня 2013 року становить 1 634 627,52 грн, звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 67,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1499 га, кадастровий номер 190270715, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правоустановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 580750 грн. (а.с. 11-12, 77-79 т. 1)

26 січня 2015 року на адресу ОСОБА_1 банком направлено вимогу про добровільне звільнення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма зареєстрованими та незареєстрованими в ньому особами в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. (а.с. 13-14 т. 1)

Згідно листа Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області №647/02-31 від 18 серпня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 88 т. 1)

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону Про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року в справі №6-197цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №753/12729/15-ц, провадження №14-317цс18, згідно з якою немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та є предметом іпотеки, набуто ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 08 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №134322430 від 14 серпня 2018 року право власності на будинок АДРЕСА_1 . зареєстровано за ОСОБА_1 14 грудня 2006 року. (а.с. 140-142 т. 2)

Установивши у справі, що позивач набув право власності на спірний будинок у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити відповідачів зі спірного будинку, який придбано не за рахунок кредиту, суд першої інстанції обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Наведеними вище постановами Верховного Суду та постановою Великої Палати Верховного Суду спростовуються доводи апелянта щодо незастосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР та необхідності застосування положень Глави 6 ЖК УРСР.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним Кредитного договору та Договору поруки ОСОБА_1 вказувала, що їй не надавалася інформація про сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку за договором, умови кредитування, в тому числі форми кредитування та відмінності між ними, переваги і недоліки схем кредитування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається з Кредитного договору у п. 8.1 сторони погодили, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі з каси на строк з 05 березня 2008 року по 06 березня 2028 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 99 500 доларів США на наступні цілі: на ремонт будинку у розмірі 80 000 доларів США, а також у розмірі 19 500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту/щомісяця у період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 Договору. Періодом сплати вважати період з 05 по 11 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до п.п. 3.1, 3.3, винагороди, розрахованої відповідно до п.п. 1.1, 3.6 цього договору. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіку погашення кредиту (Додаток №2)

Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2 та 8.1 Договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену п. 8.1, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми Кредиту.

У п. 3.6 Кредитного договору визначено, що позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п. 8.1 даного Договору.

Згідно з п. 7.2 Кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 Договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Відповідно до п. 7.4 Кредитного договору розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам.

Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у Додатку №1 до цього договору (п. 7.5 Кредитного договору).

У матеріалах справи міститься Сертифікат ЗАТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначено, що ОСОБА_1 сертифікат отримала, з умовами кредитування ознайомлена 29 лютого 2008 року. (а.с. 235-236 т. 1)

Також банком надано Додаток №1 до Кредитного договору, в якому зазначена загальна вартість кредиту, та графік погашення Кредитного договору, які містять підписи ОСОБА_1 (а.с. 237, 251-254 т. 1)

Згідно ордеру розпорядження ОСОБА_1 були перераховані кредитні кошти в розмірі 80 000 доларів США. (а.с. 267 т. 1)

Колегією суддів встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Підписавши Кредитний договір, ОСОБА_1 погодилася з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту в доларах США, в подальшому погашала кредитну заборгованість, про що зазначено в рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року, та не зверталася до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору.

Також встановлено, що зміст Кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки.

Крім того, графік погашення Кредитного договору містить графік щомісячних платежів за весь період дії договору, і при наявності у графіку погашення суми погашення тіла кредиту та відсотків, розмір загальної вартості кредиту може бути визначений виходячи із зазначеної суми платежу та терміну погашення.

Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними, судом першої інстанції взято за основу висновок судово-економічної експертизи №14406/19-71 від 23.09.2019 року, зокрема, що реальна відсоткова ставка становить 15,53%, абсолютне значення подорожчання кредиту - 162 691,65 доларів США.

При цьому, суд першої інстанції не провів оцінку доказів у справі у відповідності з вимогами процесуального закону, оскільки встановив порушення цивільного законодавства банком лише не підставі вказаного висновку експерта, не провівши оцінки інших доказів у справі.

Визначене експертом порушення в умовах кредитування носить характер припущення, не конкретизоване та містить нечіткі висновки, які не дозволяють стверджувати про наявність зазначених у висновку експерта порушень при укладенні та виконанні спірного Кредитного договору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що умови п. 7.2 та 8.1 Кредитного договору передбачають сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів.

Однак, сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у силу Закону.

Обравши способом захисту своїх прав визнання Кредитного договору та Договору іпотеки недійсним у цілому з підстав, передбачених ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави таких вимог, тобто, ОСОБА_1 необхідно було довести суду відсутність волевиявлення та введення її в оману при укладенні договорів, проте позивачем такі підстави не були доведені, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, оскільки такі вимоги є безпідставними.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання Кредитного договору та Договору іпотеки недійсними, тому відсутні підстави для застосування положень статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша цієї ж статті).

Оскільки колегія суддів змінює оскаржене судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2020 року задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2020 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль