ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 638/4150/18

провадження № 22ц/818/629/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник відповідачів - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року в складі судді Шишкіна О.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2018 року вона набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який укладено з ОСОБА_6 .

Однак, у зазначеному будинку проживають його колишній власник ОСОБА_3 , від якого право власності перейшло до ОСОБА_6 ще у 2016 році, та ОСОБА_4 .

Вказала, що ОСОБА_3 знятий з реєстрації місця проживання, але звільнити будинок відмовляється.

Зазначила, що в неї є намір проживати в належному їй будинку, проте, вона не може реалізувати це право, оскільки у будинку проживають відповідачі.

Просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; зобов`язано ОСОБА_3 ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 використовувати своє законне право володіння житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справи, не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, а також те, що сам факт набуття позивачкою права власності на будинок не є підставою для їх виселення. Зазначили, що позивачка за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування сім`ї колишнього власника. Вважали, що законом не передбачено виселення без надання іншого житлового приміщення, а також посилались на похилий вік та інвалідність ОСОБА_4 .

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

22 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивачки надійшли письмові пояснення, в яких вона вважала судове рішення законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. При цьому акцентувала увагу на тому, що інтереси позивачки як власниці житла перевищують інтереси попереднього власника та члена його сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами створені перешкоди для доступу до належного позивачці на праві власності житла, що є підставою для їх виселення.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 був власником будинку АДРЕСА_1 , який передав у іпотеку за іпотечним договором від 14 березня 2014 року з ОСОБА_7 , який відступив своє право вимоги за цим договором ОСОБА_6 на підставі договору від 16 червня 2016 року.

На підставі зазначених договорів рішенням державного реєстратора від 06 вересня 2016 року № 16329132 право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_6

ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 06 січня 2005 року та знятий з реєстрації 28 грудня 2017 року у зв`язку з відчуженням житла (а. с. 9, 33).

16 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за № 261, згідно умов якого ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на вказаний будинок зареєстровано належним чином (а. с. 4-7, 8).

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 як дружина ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. про визнання незаконним та скасування рішення, у якому просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_6 та витребувати його з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2020 року вказаний позов залишено без розгляду за заявою позивачки (а. с. 72, 73-75, 102, 140-141).

У квітні 2020 року з аналогічним позовом до суду звернувся ОСОБА_3 (справа № 638/2964/20).

ОСОБА_4 є інвалідом другої групи, що підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК до довідки серії 10 ААА № 250768 від 06 жовтня 2010 року (а. с. 44).

Також, за вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_8 (а. с. 9, 103).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В силу пунктів 1, 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна та звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, виклала висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вона як власниця житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права власності від будь-яких осіб, зокрема, попереднього власника будинку ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 .

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зазначений житловий будинок був переданий ОСОБА_3 у іпотеку ОСОБА_7 , який в свою чергу відступив право вимоги ОСОБА_6 , у якого в подальшому ОСОБА_1 придбала зазначений будинок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позики, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

У разі якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або уклали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури.

Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18, у постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі №234/3952/14-ц, провадження №61-16188св18.

Доказів того, що ОСОБА_3 на момент укладення договору іпотеки не був власником житлового будинку, у якому він зареєстрований з 2005 року (а. с. 9), та придбав його за рахунок позики, повернення якої забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, матеріали справи не містять.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позики, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів пояснив, що майно є іпотечним. Іншого майна при виселенні осіб похилого віку, у яких іншого житла немає, позивачка не пропонувала.

Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув та, не з`ясувавши обставини, які передували набуттю позивачкою права власності на будинок, передчасно вирішив питання щодо виселення відповідачів із спірного житла, не врахувавши, що особам, яких виселяють із жилого будинку, що є предметом іпотеки, у випадку, якщо нерухоме майно було придбане не за рахунок позики, надається інше постійне житло, яке зазначається у рішенні суду.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не містить висновків щодо виконання вимог частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що відповідачі є особами похилого віку, ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи, та виселення може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням їх віку та стану здоров`я навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

Разом з тим, позивачка як нова власниця може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування покупця квартири про її обтяження, чи про виконання обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345 св 18.

Таким чином, суд першої інстанції фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що у резолютивній частині рішення суду зобов`язано ОСОБА_3 ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 використовувати своє законне право володіння житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 , однак у позовній заяві такої вимоги не міститься, тобто суд вийшов за межі заявлених вимог.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_4 звільнена від оплати судового збору як інвалід ІІ групи та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, судовий збір за її подання у розмірі 2114,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2114,40 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.