Головуючий у І інстанції Рибак М.А.
Провадження №22-ц/824/8318/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що вона працювала у Національній академії прокуратури України.

17.06.2020 року позивача було звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з представництва інтересів держави у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України) згідно із наказом Голови Ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 02.06.2020 року № 230-к.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки на її думку, в даній ситуації відбулась не ліквідація Національної академії прокуратури України, а її реорганізація, оскільки Тренінговий центр прокурорів України створено на базі Національної академії прокуратури України без вказівки про її ліквідацію. Обидві установи мають однакові основні функції і завдання: підвищення кваліфікації прокурорів та здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора. Крім того, Тренінговий центр прокурорів України знаходиться за адресою та користується засобами зв`язку Національної академії прокуратури України, тобто змінилася лише назва установи, яка надає освітні, бібліотечні та видавничі послуги.

Оскільки в даній справі має місце не ліквідація відповідача, а його реорганізація, він не виконав свій обов`язок щодо подальшого працевлаштування позивача, не встановивши факту неможливості її переведення на роботу до реорганізованої установи. Наведене свідчить про порушення ч. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення працівника з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, допускається лише при неможливості перевести працівника на іншу роботу. Тому, наказ про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП від 02.06.2020 року №230-к підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Також позивач у позові посилалась на те, що факт надання заступником директора Тренінгового центру прокурорів пропозицій щодо працевлаштування у новоствореній установі лише обраним працівникам Національної академії прокуратури України є виявом дискримінації по відношенню до неї.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 02.06.2020 року № 230-к про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з представництва інтересів держави у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України; поновити її на посаді старшого викладача відділу підготовки прокурорів з представництва інтересів держави у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України або на рівнозначній посаді в Тренінговому центрі прокурорів України (у разі проведення державної реєстрації припинення Національної академії прокуратури України шляхом ліквідації) та стягнути з Національної академії прокуратури України або її правонаступника - Тренінгового центру прокурорів України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року №113-IX«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що передбачає створення на базі Національної академії прокуратури України Тренінгового центру прокурорів України без вказівки про ліквідацію Академії (п.25 II«Прикінцеві і перехідні положення»). Тобто, Тренінговий центр не є іншою за змістом діяльності і функціями юридичною особою, ніж Національна академія прокурорів України, а є трансформованою Національною академією прокурорів України, її правонаступником. Це підтверджується і порівнянням статутів НАПУ і ТЦПУ, з яких вбачається, що вони є тотожними установами, які здійснюють діяльність на одній і тій же майновій базі, виконують однакові функції, та залучають для виконання завдань працівників з аналогічними вимогами до них.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Тренінгового центру прокурорів України - адвоката Амірової Ю.В., остання проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Національної академії прокуратури України - адвоката Сабодаша Р.Б., останній проти задоволення скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представники відповідачів: Тренінгового центру прокурорів України - адвокат Амірова Ю.В., Національної академії прокуратури України - адвокат Сабодаш Р.Б. та третьої особи Офісу Генерального прокурора - Кожушко В.Е., в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечили та просили залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2020 року № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» постановлено ліквідувати Національну академію прокуратури України.

Згідно із наказом Генерального прокурора від 05.03.2020 року № 129 було вирішено припинити Національну академію прокуратури України шляхом ліквідації.

Наказом Генерального прокурора від 05.03.2020 року № 130 було утворено Тренінговий центр прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України, що ліквідується.

06.04.2020 року попереджено старшу викладачку відділу підготовки прокурорів з представництва інтересів держави у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, кандидатку юридичних наук ОСОБА_1 про вивільнення з 17.06.2020 року на підставі ч. 1 ст. 40, ч. 1 ст.49-2 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Академії.

На підставі наказу від 02.06.2020 року № 230-к Національної академії прокуратури України позивача було звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з представництва інтересів держави у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано встановлений законом порядок звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, оскільки наявними у справі належними та допустимими доказами підтверджується факт ліквідації Національної академії прокуратури України, з якою ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах, та факт попередження її за два місяця про наступне вивільнення, що позивачем під час розгляду справи не заперечувалося.

Оскільки звільнення позивача було проведено з дотриманням встановленого законом порядку, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення її на роботі та стягненні на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що Тренінговий центр прокурорів України є правонаступником Національної академії прокуратури України, колегією суддів відхиляються, оскільки правонаступництво прав та обов`язків можливе лише при реорганізації юридичної особи, а при ліквідації юридичної особи всі її права припиняються, а обов`язки підлягають виконанню в межах ліквідаційної процедури. Наявними у справі доказами підтверджується той факт, що Національна академія прокуратури України була саме ліквідована органом, який її утворив, - Кабінетом Міністрів України, а Тренінговий центр прокурорів України, як новостворена юридична особа, був утворений Офісом Генерального прокурора. Слід зазначити, що ні постанова Кабінету Міністрів України, ні накази Офісу Генерального прокурора, не містять вказівки про правонаступництво прав і обов`язків Національної академії прокуратури України Тренінговим центром прокурорів України. При цьому, той факт, що частина державного майна, яке раніше було закріплене за Національною академією прокуратури України, була передана Тренінговому центру прокурорів України, не призводить до правонаступництва прав і обов`язків ліквідованої установи, зокрема, у відносинах з працівниками такої установи. Колегія суддів зауважує на тому, що при звільненні працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, власник або уповноважена ним особа не несе обов`язку працевлаштувати працівника на іншому підприємстві, установі, організації, він зобов`язаний лише попередити працівника за два місяця про наступне вивільнення.

Необгрунтованими є і посилання апелянта у скарзі на судову практику, яка, на її думку може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки судові рішення, на які посилається позивач, ухвалені судами адміністративної юрисдикції у справах щодо реорганізації державних органів, суб`єктів владних повноважень при розгляді спорів про проходження публічної служби в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. При цьому, ні Національна академія прокуратури України, ні Тренінговий центр прокурорів України, не наділені владними повноваженнями, не відносяться до державних органів і суб`єктів владних повноважень, тому правовідносини Академії з колишніми працівниками є трудовими правовідносинами, а не публічною службою, і врегульовуються, відповідно, нормами трудового законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: