Справа № 495/283/19
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 червня 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білгород- Дністровської міської ради Одеської області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненною позовною заявою до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Свої уточнені позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він з 18.02.2016 року є власником 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 18.02.2016 року після смерті ОСОБА_4 .

Після отримання у власність зазначеного вище нерухомого майна, позивач зазначає, що йому стало відомо, що в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває справа №495/3074/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Отримавши висновок судового експерта по даній справі про можливі варіанти поділу земельної ділянки, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 намагається за допомогою судового рішення змінити частку у зазначеному вище домоволодінні.

Зокрема, ознайомившись з матеріалами справи, позивачу стало відомо про Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської від 19.04.2001 року №258 «Про узаконення самовільних будівель громадянам міста» в якому було узаконено «у домобудові по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 на житлову прибудову літ. «А1» розм. 4,0*14,50+4,20*5,40 м, сарай «Е» розм. 7,42*1,25 м, гараж «Б1» розм. 5,38*3,74 м, переобладнаний з частини сараю «Б» та Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської від 19.04.2001 року №260 «Про затвердження актів держкомісії про прийняття та вводу в експлуатацію житлових будинків та гаражів громадянам міста» в частині затвердження акту держкомісії про прийняття та ввід в експлуатацію «житлової прибудови літ. «а1» по АДРЕСА_1 загальною площею 55,9 кв.м, в т.ч. житловою 27 кв.м гр. ОСОБА_3 ».

Представник позивача вважає Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської від 19.04.2001 року №258, №260 в зазначених вище частинах є незаконними, оскільки, на думку представника позивача, прийняті з порушенням діючого на той час законодавства. Зокрема, як зазначає представник позивача, підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали заява ОСОБА_3 від 18.06.1998 року, якою він звернувся до головного архітектора м. Білгород-Дністровського про надання дозволу на будівництво житлової прибудови до його домоволодіння (частини). З доданих до даного рішення заяв співвласників вбачається, що один із співвласників, а саме ОСОБА_4 надав згоду в частині «не возражаю произвести строительство жилой пристройки моим соседям под один скат крыши дома, как был в огород».

ОСОБА_3 став власником 1/3 частини домоволодіння на підставі Договору купівлі-продажу №1055/Б від 01.10.1997 р., яку він придбав у ОСОБА_5 , та домоволодіння мало вигляд який зазначений у плані станом на 21.08.1996 року. Представник позивача стверджує, що ОСОБА_3 здійснив будівництво прибудови, яка має значно більшу площу, ніж ту на яку надавав свою згоду ОСОБА_4 . Замість прибудови площею у один скат даху в огород, ОСОБА_3 здійснив добудову по периметру своєї частки домоволодіння, у тому числі зі сторони двору загального користування, згоду на забудову якого ніхто із співвласників не давав. Більш того, зазначена вище заява не містить згоди та підпису співвласника ОСОБА_6 , де зазначено лише про сусідів, які проживають за адресою: АДРЕСА_2 (інша адреса) ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (без підпису).

Таким чином, представник позивача вважає, що неможливо вважати заяву від 18.06.1998 року згодою на прибудову співвласників у спільній частковій власності.

Окрім того, представник позивача на підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що оскаржувані рішення були прийняті з порушенням п.б ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської від 19.04.2001 року №260 був затверджений акт, прийнятий не у порядку встановленому законодавством, а з порушенням діючих на той час норм ДБН та норми п. а) ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування», яка не передбачає таке право органу місцевого самоврядування, як узаконення самовільних будівель.

Враховуючи вищезазначене, представник позивача просить визнати незаконним Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської від 19.04.2001 року №258 «Про узаконення самовільних будівель громадянам міста» в якому було узаконено «у домобудові по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 на житлову прибудову літ. «А1» розм. 4,0*14,50+4,20*5,40 м, сарай «Е» розм. 7,42*1, 25м, гараж «Б1» розм. 5,38*3,74 м, переобладнаний з частини сараю «Б» та Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської від 19.04.2001 року №260 «Про затвердження актів держкомісії про прийняття та вводу в експлуатацію житлових будинків та гаражів громадянам міста» в частині затвердження акту держкомісії про прийняття та ввід в експлуатацію «житлової прибудови літ. «а1» по АДРЕСА_1 загальною площею 55,9 кв.м, в т.ч. житловою 27 кв.м гр. ОСОБА_3 ».

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.01.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

27.02.19 року від представника відповідача Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради надійшло клопотання про закриття провадження по справі, оскільки вимоги позивача підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

30.10.2019 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Царенко О.О. надійшло клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача.

24.03.2020 року на адресу суду надійшло клопотання від адвоката Оськіна М.Д., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про виключення зі складу відповідачів ОСОБА_3 та залучення його по даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову.

10.11.2020 року на адресу суду від адвоката Оськіна М.Д., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , надійшла уточнена позовна заява по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

09.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради надійшло клопотання про залишення без розгляду клопотання про закриття провадження по даній справі.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак адвокат Оськін Максим Дмитрович, який діє в його інтересах в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради не з`явився, про те надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсягу, оскільки оскаржувані рішення були прийняті органом місцевого самоврядування в межах визначених повноважень і у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Окрім того представник відповідача зазначає, що даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В судове засідання третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

В судове засідання третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3 не з`явився, проте адвокат Царенко Олександр Олександрович, який діє в його інтересах у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності, оскільки позивачу було відомо про оскаржувані рішення ще з 17.11.2014 року, натомість з позовною заявою до суду позивач звернувся лише 14.01.2019 року.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 18.02.2016 року після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №53798792 від 23.02.2016 року.

Відповідно до Акту про завершення будівництва та введення в експлуатацію жилої прибудови від 04.04.2001 року Комісією ДАБК було прийнято в експлуатацію житлову прибудову «А-1» ОСОБА_3 , розташовану по АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №258 від 19.04.2001 року «Про узаконення самовільних будівель громадянам міста» було узаконено у домобудові по АДРЕСА_1 житлову прибудову літ. «А-І», розм. 4,0 х 14,50 + 4,20 х 5,40 м, сарай «Е» розм. 7,42 х 1,25 м, гараж «Б1» розм. 5,38 х 3,74м, переобладнаний з частини сараю «Б» та житлову прибудову літ. «а1» по АДРЕСА_1 , загальною площею 55,9 кв.м, в т.ч. житловою - 27,0 кв.м гр. ОСОБА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №260 від 19.04.2001 року «Про затвердження актів держкомісії про прийняття та ввід в експлуатацію житлових будинків та гаражів громадянам міста» було затверджено акт держкомісії про прийняття та ввід в експлуатацію житлову прибудову літ. «а1» по АДРЕСА_1 , загальною площею 55,9 кв.м, в т.ч. житловою - 27,0 кв.м гр. ОСОБА_3 .

В матеріалах справи також наявна копія заяви ОСОБА_3 на ім`я головного архітектора м. Білгород-Дністровського про надання дозволу на будівництво прибудови до домоволодіння за зазначеною вище адресою, в якій зазначена згода сусідів: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Щодо клопотання сторони третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Судом встановлено, що первісний власник 1/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №306.

Згідно Заяви ОСОБА_1 від 05.08.2015 року, поданої ним до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області він прийняв спадщину.

Проте, згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №42993371 від 18.02.2016 року, Свідоцтво про право на спадщину позивач ОСОБА_1 отримав 18.02.2016 року, з позовною заявою до суду звернувся 14.01.2019 року, тобто у межах строків позовної давності, адже те, що позивач ОСОБА_1 представляв перед цим інтереси спадкодавця ОСОБА_4 по інших судових справах та був обізнаний з оскаржуваними рішеннями, не може свідчити, що на той період йому було відомо про порушення його права або охоронюваного законом інтересу, адже він не був власником спірного домоволодіння, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16(пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Відповідно до п.б ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема делеговані повноваження: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч.6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

В матеріалах справи та в документах, що стали підставою для прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування, що містяться в матеріалах справи не міститься інформація, що позивач ОСОБА_1 був співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1 на момент прийняття цих рішень.

За таких обставин суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, оскільки вони були прийняті в межах повноважень органу місцевого самоврядування та не порушують права позивача.

Щодо посилання сторони позивача ОСОБА_1 , що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування були прийняті з порушенням норм діючих на момент їх прийняття ДБН та без відповідних згод усіх співвласників спірного домоволодіння, тому вони є незаконними, суд зазначає наступне.

Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Отже, позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вимогами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації,

право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до приписів статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012 року (справа №6-20цс11) зауважив, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням ст.ст. 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Основного Закону та конвенції мають найвищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і в спосіб, який не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але є ефективним.

Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 року №3-рп/2003 зазначав, що «правосуддя за своєю» суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах».

Верховним судом України на засіданні судової палати в адміністративних справах, Судової палати у цивільних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України у постанові №21-405а14 від 11 листопада 2014 року зазначено, що: «...позов, предметом якого є рішення органу місцевого .... тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків ...».

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що орган місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта або свідоцтва на право власності. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування ...тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника або співвласників спірного домоволодіння, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння об`єктами нерухомості і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Окрім того, оскаржувані рішення, прийняті Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради у межах повноважень органів місцевого самоврядування, з дотриманням відповідної процедури та за попереднім погодженням з співвласниками спірного домоволодіння, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідної заяви, які починаючи з 2001 року знали про їх існування та добровільно дали згоду на прибудову ОСОБА_3 , що не заперечувалось сторонами по справі.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168).

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є втручання законним;

- чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес;

- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Як зазначено у п.70,71 справи «Рисовський проти України» аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Згідно ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 є власником частини спірного домоволодіння на підставі Договору купівлі-продажу №1055/Б від 01.10.1997 року, оскаржуване рішення було прийнято Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради 19.04.2001 року, тобто 18 років до звернення позивача до суду з цим позовом.

Відтак, ОСОБА_3 не може нести тягар відповідальності за фактичні допущенні державою грубі помилки та заявлення безпідставних та необґрунтованих позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення позову буде наслідком грубого втручання в право ОСОБА_3 на мирне володіння правомірно належним на праві власності майном, право на яке гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії-", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі №916/675/15, від 27 червня 2018 року у справі №921/403/17-г/6.

Окрім того, посилання сторони позивача ОСОБА_1 про порушення норм ДБН, діючих на момент прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, зокрема для встановлення факту порушення норм ДБН необхідні спеціальні знання, що може бути встановлено лише судовою будівельно-технічною експертизою, клопотання про проведення якої будь-якою зі сторін по справі не було заявлено.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.ст.43, 49, 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Згідно ст.48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами.

Тільки на сторони поширюються матеріально-правова сила судового рішення і залежно від судового рішення змінюється обсяг їх суб`єктивних особистих та матеріальних прав.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У відповідності до абз. 8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі №307/2201/15-ц.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 55 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Однак, у ході розгляду даної справи, стороною позивача ОСОБА_1 було подано клопотання про виключення з числа відповідачів ОСОБА_3 , оскільки на думку представника позивача, позовні вимоги стосуються лише Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради.

Суд критично відноситься до зазначеного твердження сторони позивача ОСОБА_1 , оскільки оскаржувані рішення стосуються безпосередньо права власності ОСОБА_3 та їх скасування безпосередньо може вплинути на законні права та інтереси власника спірного об`єкта нерухомості - ОСОБА_3 , що одночасно виключає можливість задоволення позову як такого, який пред`явлений до неналежного відповідача.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року).

У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

Враховуючи вищезазначене, встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білгород- Дністровської міської ради Одеської області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету, з урахуванням чого вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст.ст. 21, 251, 253, 256, 257, 261, 267, 328, 331, 391 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в України», ст.ст. 3, 6, 7, 10, 12, 259-260, 264 -266, 269, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 18 червня 2021 року о 10 годині 15 хвилин.

Суддя