Провадження № 2/235/950/21
Справа № 235/1835/21
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 червня 2021 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря судового засідання Овчаренко В.В.
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у серпні 2000 року він та ОСОБА_2 домовились про продаж житлового будинку, присадибної земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування домобудівництва та господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
15 серпня 2000 року сторонами фактично виконано договірні відносини, оскільки він передав ОСОБА_2 кошти в сумі 4 500 доларів США в рахунок купівлі житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , в свою чергу відповідач підтвердила факт отримання грошей за відчуження майна розпискою. В зазначеній розписці від 15 серпня 2000 року ОСОБА_2 власноруч зазначила, що здійснює оплатне відчуження на його користь нерухомого майна (житлового будинку, земельної ділянки), між ними проведено повний розрахунок, досягнуто домовленості про нотаріальне посвідчення правочину. Крім розписки, про те, що договір купівлі-продажу є таким, що відбувся, отже, на його думку, є дійсним, свідчить також передача ОСОБА_2 йому 15 серпня 2000 року оригіналу правовстановлюючого документа на житловий будинок та земельну ділянку, ключів від домобудівництва, чим реалізовано вступ позивача в права володіння придбаним майном, гарантувало використання житлового приміщення і земельної ділянки за призначенням.
Він та ОСОБА_2 підчас передачі грошових коштів, написання розписки за фактом продажу житлового будинку разом із земельною ділянкою домовилися про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. Разом з тим, в подальшому відповідач проявила повну незаінтересованість в узгодженні дати звернення з подальшою гарантованою явкою до нотаріуса. На його неоднократні звернення в телефонному режимі до ОСОБА_2 , з проханням приїхати для вчинення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу остання спочатку висловлювала обіцянки, перепрошувалась з посиланням на брак часу, а потім за проявленням ним певної наполегливості перестала реагувати на його дзвінки. В подальшому зв`язок з відповідачем було втрачений.
20 серпня 2000 року він вселився в житловий будинок та до теперішнього часу протягом останніх 20 років відкрито володіє нерухомим майном, обробляє присадибну земельну ділянку, перебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_2 . Жодного разу між ними не виникало спірних питань щодо власності на будинок, земельну ділянку.
Він обмежений подати до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області заяву про проведення державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно з причини ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину.
На підставі наведеного просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, земельної ділянки, укладений у формі розписки від 15 серпня 2000 року між ним та ОСОБА_2 , дійсним, а також визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на території АДРЕСА_2 , цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (а.с.2-6).
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, в судове засідання не з`явилась, не повідомила про причини неявки, відзив у встановлений судом строк не надала.
Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів.
Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази і допитавши свідка, а також оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав.
Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 29 червня 1999 року державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори Кудіновою В.І., власником спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме жилого будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 , є його дочка ОСОБА_2 (а.с.10, 11).
Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серія 11-ДН № 149973, виданого Красноармійським міським головою 15 серпня 2002 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 червня 1999 року № 635, власником земельної ділянки площею 0,1000 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, є ОСОБА_2 (а.с.14-15).
Позивач разом із членами своєї сім`ї ( ОСОБА_4 , 1991р.н., - дочка, ОСОБА_5 , 2014р.н., - онук) з 2000 року проживає в будинку АДРЕСА_2 , що слідує з копії довідки Комунальної установи Покровський координаційний комітет самоорганізації населення № 3774 від 15.07.2020р. (а.с.13).
З копії акту Комунальної установи Покровський координаційний комітет самоорганізації населення № 5528 від 09.10.2020р., а також показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що в будинку АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_1 , 1960р.н., ОСОБА_4 , 1991р.н. (дочка), ОСОБА_5 , 2014р.н. (онук). В будинку знаходиться належне родині майно, особисті речі. Вселення в зазначений будинок ОСОБА_1 відбулося 20 серпня 2000 року, де він до теперішнього часу безпервно проживає (а.с.12).
З наданих копій квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що позивачем на протязі 2000 2020 років здійснюється оплата комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , від свого імені (а.с.16-42).
Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 10 грудня 2020 року виготовлено на ім`я ОСОБА_1 (а.с.43-48).
Факт отримання 15 серпня 2000 року грошових коштів в сумі 4 500 доларів США ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за проданий нею житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , а також передачі ОСОБА_2 ОСОБА_1 ключів від житлового будинку та оригіналів правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, доведений наданою суду копією розписки ОСОБА_2 від 15 серпня 2000 року, відповідачем не оспорений, а, отже, вважається встановлений судом (а.с.9).
Згідно ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Пунктами 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.
У відповідності до ст.47 ЦК Української РСР 1963 року в редакції станом на 30.10.1999р., який був чинний станом на дату виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.01.2004 року (далі ЦК УРСР 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за заявою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього грошову суму (ст.224 ЦК УРСР 1963 року).
Стаття 227 ЦК УРСР 1963 року пред`являє вимоги до форми договору купівлі-продажу жилого будинку. Так, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Положеннями ст.6 ЗК України 1990 року в редакції станом на 12.07.2000р., який був чинний станом на дату виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.01.2002 року (далі ЗК України 1990 року), передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для:
ведення селянського (фермерського) господарства;
ведення особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка);
садівництва;
дачного і гаражного будівництва.
Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі:
одержання їх у спадщину;
одержання частки землі у спільному майні подружжя;
купівлі-продажу, дарування та обміну.
Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.
Безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для:
ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею;
ведення особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу;
садівництва;
дачного і гаражного будівництва.
За плату передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку.
У відповідності до ч.ч.3, 4 ст.18 ЗК України 1990 року придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності.
Як передбачено ч.1 ст.23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
У постанові Верховного суду України від 18 квітня 2011 року у справі № 3-28гс11 вказано, що господарськими судами встановлено, що майно було передано товариством суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_7 за актом приймання-передачі майна 30 грудня 2007 року. Предметом спору за позовними вимогами суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 є визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання за ним права власності на придбане за договором майно з підстав ухилення товариством від нотаріального посвідчення даних договорів. Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. (ч.2 ст.220 ЦК України). Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 3 ст.640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Отже, правила ст.220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки. Таким чином, апеляційний господарський суд, рішення якого залишено без зміни касаційним судом, дійшов помилкового висновку про можливість застосування положень ст.220 ЦК України та визнання спірних договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості дійсними, оскільки останні підлягають державній реєстрації і є вчиненими з моменту її проведення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин суд приходить до висновку про те, що правила ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з державною реєстрацією.
На підставі наведеного в позові необхідно відмовити повністю.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають (а.с.1, 87-88).
Відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України 2001 року, ст.ст.47, 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст.6, 18, 23 ЗК України 1990 року, керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Дата складання повного судового рішення 21 червня 2021 року.
Суддя Г.В. Назаренко
Вступна та резолютивна частини рішення складені 9 червня 2021 року. Повне рішення складене 21 червня 2021 року.
Суддя Г.В. Назаренко