Провадження № 6/522/272/21 УХВАЛА
05 лютого 2021 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючої - судді Ковтун Ю.І.,
за участі секретаря Лахматової С.В.,
приватного виконавця Качурки В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстроване в установленому порядку,
У зв`язку із відсутністю у боржника будь-яких доходів та іншого майна на яке можливо звернути стягнення, для належного виконання рішення суду в повному обсязі, приватний виконавець просить вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , оскільки не звернення стягнення призведе до неможливості виконання рішення суду.
Ухвалою суду від 04.02.2021 прийнято заяву приватного виконавця та призначено її до розгляду.
Приватний виконавець Качурка В.В. в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.
Вислухавши пояснення приватного виконавця, дослідивши матеріали справи та матеріали заяви про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Заявник просить звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною 1 ст.48 Закону «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Відповідно до приписів ч.ч. 3, 4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до ч.10 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Отже, визначальною умовою за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника є відсутність реєстрації права власності в установленому законом порядку, як юридичного факту.
Відповідно до ч.ч. 1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.06.1993, зареєстровано за № 4-2962 квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.2016, видане державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. та зареєстроване в реєстрі за № 1-2225, спадкоємцем померлого ОСОБА_3 є його син ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 , належної спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 18 червня 1993 року № 4-2962 та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації книзі № 54 пр, на стор. № 150, за р. № 89, 1/3 частини з якої належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 205569439 від 28.03.2020 та № 227966789 від 13.10.2020 власником 2/3 частки квартири загальною площею 61,2 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 1-2225, виданого 21.12.2016 Другою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 .
Відповідно до листа комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 05.10.2020 № 4416-07/1137-119 станом на 31.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в комунальному підприємстві зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів 18.06.1993, р.№ 4-2962. Реєстрація від 14.12.1993 р. (запис у реєстровій книзі 54 пр., стор. 150, р.№ 89).
За положеннями частини 3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Отже, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" набрав чинності лише 01.01.2013 року та не зобов`язує власників нерухомого майна, право власності на яке було зареєстровано у встановлений на той час законодавством спосіб, здійснювати повторну реєстрацію права власності у електронному реєстрі.
Суд зазначає, що відсутність інформації в електронному реєстрі щодо реєстрації права власності на 1/3 квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 не свідчить про те, що право власності на вказане майно не зареєстровано в установленому законом порядку, оскільки реєстрація права власності на вказане майно відбулась у 1993 році.
Крім того, суд враховує, що право власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 зареєстровано в установленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 61,2 кв.м. не зареєстровано в установленому законом порядку.
За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, в зв`язку з чим заява задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 354, 440 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,
У задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстроване в установленому порядку, відмовити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 11 лютого 2021 року.

Суддя Ю.І. Ковтун