Справа № 463/2193/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/3059/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м.Львів

Справа № 463/2193/19

Провадження № 22ц/811/3059/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю : Мисковця О.Ю.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг»

на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 16 вересня 2020 року у складі судді Грицка Р.Р.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», з участю третіх осіб: ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

встановив:

25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, що 8 грудня 2006 року між ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ним ( ОСОБА_1 ) укладено кредитний договір № 298-4.4. Відповідно до умов кредитного договору банк надав йому (позивачу) кредитні кошти у розмірі 42 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути у повному обсязі до 8 грудня 2026 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено договір поруки від 8 грудня 2006 року. 13 грудня 2006 року укладено іпотечний договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 . 15 серпня 2012 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним ( ОСОБА_1 ) укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року. Відповідно до умов цієї угоди зменшено розмір обов`язкового щомісячного платежу із 553,05 доларів США до 101 долара США. Вказане свідчить про виконання ним своїх зобов`язань перед позикодавцем. Зазначає, що з 2007 року по 2015 рік ним сплачено в рахунок кредитних зобов`язань платежів на загальну суму 63 655,58 доларів США, на погашення тіла кредиту у розмірі 42 000 доларів США та процентів за користування кредитними коштами. Стверджує, що належна йому квартира АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_2 , який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. Квартира відчужена ТзОВ «Олком-Лізинг», правовідносин з яким у нього (позивача) не було. Іпотекодержателем предмета іпотеки було ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит». Від іпотекодержателя йому (позивачу) не надходило повідомлень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на умовах, передбачених договором іпотеки. Строк дії договору не завершився. Вказує, що відповідач скористався одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: продаж іпотекодежателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору-купівлі продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначає, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають неповнолітні діти - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Стверджує, що його не було повідомлено про відступлення зобов`язань на користь ТзОВ «Олком-Лізинг», а також про намір відчужити квартиру третім особам. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири укладений з порушенням норм чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 січня 2019 року між ТзОВ «Олком-Лізинг» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. за реєстровим № 21.

Скасовано запис про право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за індексним номером 45002772, номер запису про право власності 29808152.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржує відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.Вказує, що наведений позивачем розрахунок щодо повернення кредитних коштів не містить інформації про те, які саме платежі (тіло кредиту, проценти, пеня, штрафи) та за який період були здійснені. Вказує, що більша частина платежів проведена з порушенням строків погодженого сторонами щомісячного ануїтетного платежу. Стверджує, що додатковою угодою № 1 від 15 серпня 2012 року до кредитного договору № 298-4.4. встановлено графік зниження розміру заборгованості, тому визначити розмір процентів після зазначеної дати та сукупну вартість кредиту не вдається можливим. 12 червня 2018 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення ТзОВ «Олком-Лізинг» надіслало позивачу повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 298-4.4. від 8 грудня 2006 року та договором іпотеки від 13 грудня 2006 року. Позивача повідомлено, що у разі несплати боргу у розмірі 67 030,36 грн. в 30-денний строк на рахунки нового кредитора, спірна квартира буде зареєстрована за новим кредитором та продана. Із змісту іпотечного договору вбачається право іпотекодержателя задовольнити вимоги, зокрема, шляхом продажу останнім від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Стверджує, що відповідачем подано пакет документів приватному нотаріусу для реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТзОВ «Олком-Лізинг» з подальшим відчуженням нерухомого майна ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_10 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 цього Кодексу презюмується правомірність правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2019 року, укладеного між ТзОВ «Олком-Лізинг» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. за реєстровим № 21, вбачається, що ТзОВ «Олком-Лізинг» продало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 140 000 грн.

Згідно Інформаційної довідки № 156134047 від 13 лютого 2019 року вказана квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 2019 року.

Відповідно до умов кредитного договору від 8 грудня 2006 року № 298-4.4, укладеного між ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні кошти в розмірі 42 000 доларів США з оплатою процентної ставки 15% річних.

Встановлено, що 13 грудня 2006 року між ТзОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки на забезпечення виконання кредитного договору № 298-4.4 від 13 грудня 2006 року, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із ст. 3 цього Закону, до іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно із ст.37 цього Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до умов договору іпотеки від 13 грудня 2006 року звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Пунктом 11.3 договору іпотеки передбачено, що згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у п.п.11.3.1, 11.3.2, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодежрателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку».

З витягу № 135692877 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 22 серпня 2018 року зареєстровано за ТзОВ «Олком-Лізинг».

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Згідно повідомлення ТзОВ «Олком-Лізинг», адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що 7 червня 2018 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТзОВ «Олком-Лізинг» укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким ТзОВ «Олком-Лізинг» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями від 8 грудня 2006 року.

Позивача повідомлено про намір ТзОВ «Олком-Лізинг» згідно із ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» зареєструвати за собою право власності на спірну квартиру або здійснити продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. У разі виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором протягом 30 днів з дня отримання повідомлення, ТзоВ «Олком-Лізинг» як новий кредитор та новий іпотекодержатель, відмовиться від реалізації права на вказану квартиру.

У зв`язку з невиконанням письмової вимоги ОСОБА_1 , якому було запропоновано у 30-денний строк здійснити погашення існуючої заборгованості, між ТзОВ «Олком-Лізинг» та ОСОБА_2 10 січня 2019 року укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М.

Відповідач, як на підтвердження вручення вказаного повідомлення позивачу, посилається на відстеження поштового відправлення від 6 липня 2018 року, вручене ОСОБА_1 7 липня 2018 року.

Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що позивачу скеровано повідомлення про намір відчужити квартиру, яка була предметом іпотеки, та про відступлення права вимоги на користь ТзОВ «Олком-Лізинг».

Обставина, що ТзОВ «Олком-Лізинг» не виконало свого обов`язку повідомити іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу, не має наслідком визнання вказаного договору недійсним, а є лише підставою для відшкодування цій особі завданих збитків.

Встановлено, що іпотекодержатель реалізував своє право, передбачене в іпотечному договорі (іпотечне застереження), та, зареєструвавши право власності за ТзОВ «Олком-Лізинг», у відповідності до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» відчужив предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Встановлено, що предметом спору не є оспорювання відповідного договору відступлення права вимоги. Відтак презюмується правомірність переходу права вимоги за зобов`язанням позивача по кредитному договору № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року до ТзОВ «Олком-Лізинг».

Позивач посилається на те, що 15 серпня 2012 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним ( ОСОБА_1 ) укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року. Відповідно до якої змінено графік платежів погашення заборгованості за виданими кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу.

З валютних ордерів вбачається, що за договором № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року ОСОБА_1 регулярно вносились кошти на виконання вимог договору.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 жовтня 2017 року частково задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 про стягнення заборгованості по кредитному договору № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року станом на 28 липня 2016 року по відсотках за користування кредитом та основного боргу у розмірі - 2011,31 доларів США та пеню у розмірі - 311,46 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за цим договором по відсотках за користування кредитом та основному боргу у розмірі - 2011,31 доларів США та пеню у розмірі - 911,46 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по відсоткам за користування кредитом та основному боргу у розмірі - 2011,31 доларів США та пеню в розмірі - 49911,46 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором станом на 28 липня 2016 року по відсотках за користування кредитом та основному боргу у розмірі - 2011,31 доларів США та пеню у розмірі - 49911,46 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 12 жовтня 2017 року в частині солідарного стягнення заборгованості за пенею з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ТзОВ Олком-Лізинг») заборгованість за кредитним договором № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року станом на 28 липня 2016 року по пені в сумі 10 000 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ТзОВ «Олком-Лізинг») заборгованість за кредитним договором № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року станом на 28 липня 2016 року по пені в сумі 10 000 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до підпункту 1 пункту 1 цього Закону передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Встановлено, що позивач із сім`єю постійно проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Спірна квартира є єдиним житлом позивача.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за рахунок квартири площею 43,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути забезпечене примусове стягнення у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТзОВ «Олком-Лізинг» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 298-4.4 від 8 грудня 2006 року, укладеного в іноземній валюті.

У нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТзОВ «Олком-Лізинг» та посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2019 року між ТзОВ «Олком-Лізинг» та ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, при ухваленні рішення суду враховується, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зазначений закон передбачає мораторій на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, а відповідач здійснив стягнення на підставі іпотечного застереження, що є добровільною згодою іпотекодавця на перехід права власності на квартиру до банку в рахунок виконання зобов`язань за договором кредиту.

Встановлено, що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки, та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому дії відповідача з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідають вимогам статті 203 ЦК України.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відтак, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення вимог ст.203 ЦК України при укладенні оспорюваного договору, у зв`язку з чим підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 січня 2019 року, укладений між ТзОВ «Олком-Лізинг» та ОСОБА_2 з порушенням встановленого законом порядку, рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 підлягає скасуванню.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 9 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді