Справа № 203/4344/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

за участю представника позивачів - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселенняння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позов, в обгрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . 22.06.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 19.11.2011 року місце проживання відповідача, як члена родини співвласників, було зареєстровано за зазначеною адресою. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.10.2020 року у справі №203/2865/20, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Позов про розірвання шлюбу було мотивовано тим, що спільне життя подружжя не склалось через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, у родині регулярно виникали сварки, скандали, через які страждали не тільки позивач та відповідач, а і інші члени родини, зокрема, спільні діти подружжя. Така напружена атмосфера триває протягом значного проміжку часу, фактично відповідач не є однією сім?єю з позивачами, втім, з огляду на його реєстрацію в квартирі, позивачі вимушені проживати з відповідачем за однією адресою. Розірвання шлюбу не вирішило конфлікту, що вже тривалий час є між ними. Відповідач не бажає добровільно змінювати своє місце проживання, не зважаючи на те, що подальше спільне проживання є неможливим з огляду на нездорову психологічну напругу між сторонами, яка може спричинити настання негативних наслідків для кожної зі сторін. Відповідач вселився в квартиру як член сім`ї співвласників квартири та набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Втім, після розірвання шлюбу між відповідачем та позивачем-1 спільне господарство не ведеться, однією сім?єю вони не проживають, а подальше спільне мешкання суперечить інтересам співвласників. З огляду на це вважають, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Посилаючись на вказані обставини та положення ст.ст.15,319,321,406 ЦК України, позивачі просили усунути ним перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 .

Ухвалою від 02.12.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, всі поліпшення в квартирі та речі було зроблено та придбано за його рахунок. Він проживав в квартирі як член сім`ї співвласників. Від шлюбу з позивачкою-1 вони мають двох дітей, з якими після розірвання шлюбу продовжують мешкати в квартирі. Іншого власного житла він не має та в разі його виселення залишиться на вулиці.

Заслухавши пояснення представника позивачів та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.07.1998 року позивачам на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

22.06.2002 року між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого останні мають двох донько - повнолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.10.2020 року у справі №203/2865/20, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно довідки №10975 від 25.11.2020 року про склад сім`ї вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 та доньки останніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пояснень представника позивача та відповідача фактично в квартирі мешкають позивачка ОСОБА_3 , відповідач та їх доньки.

Інші позивачі та співвласники квартири мешкають окремо, за іншою адресою.

Статтею 8 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п.36, ECHR 2004-XI.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п.47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п.56, ECHR 2009). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27.05.2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції (рішення від 09.10.2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, п.п.60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п.50; рішення від 15.01.2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, п.п.21-23; рішення від 22.10.2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п.110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Поряд з цим, у спірних правовідносинах права позивачів, як співвласників квартири, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в ст.1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч.2 ст.64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зіст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

В свою чергу у ст.162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 03.10.1997 року щодо офіційного тлумачення ч. 5 ст. 94 та ст. 160 Конституції України та №5-рп/2012 від 13.03.2012 року щодо офіційного тлумачення положення ч.4 ст.3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи та розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у ст.ст.401-406 ЦК України.

У ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч.1 ст.402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст.406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У ч.1 ст.156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до чч.ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20), від 04.07.2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зазначено, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло.

У розглядаємій справі спір виник між позивачами, як співвласниками квартири та відповідачем, з приводу подальшого користування останнім вказаним житлом після припинення шлюбу з одним із співвласників квартири.

Так, в обгрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилались на припинення шлюбних відносин між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 .

Проте, відповідно до наведених вище положень законодавства та висновків Великої Палати Верховного Суду сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, не означає втрату позивачами володіння такою нерухомістю та спір має вирішуватись з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Під час розгляду справи встановлено та не заперечував представник позивачів, що на момент подачі позову та розгляду справи в квартирі АДРЕСА_1 фактично мешкають позивачка ОСОБА_3 , відповідач та їх доньки.

Інші позивачі та співвласники квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мешкають за іншою адресою.

При цьому, вказаними позивачами не наведено жодних обгрунтувань, яким чином саме їх права порушуються внаслідок проживання відповідача в квартирі, а позовні вимоги, крім факту розірвання шлюбу між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 , фактично грунтуються лише на обставинах, що згідно доводів позовної заяви стали причиною розірвання шлюбу між останніми, а саме: припиненні шлюбних відносин через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що виникали сварки, скандали; напружену атмосферу, конфлікти, що тривають по теперішній час та роблять неможливим подальше спільне проживання.

Поряд з цим, суд враховує, що у відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України позивачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження відповідних обставин, неналежної (протиправної) поведінки саме відповідача.

Долучені представником позивача документи щодо складання відносно відповідача протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП за фактом вчинення домашнього насильства, суд належним та допустимим доказом на підтвердження відповідних фактів не визнає, оскільки на теперішній час справа про адміністративне правопорушення судом не розглянута та вина відповідача у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення у передбаченому законом порядку не встановлена.

Крім того, вказаний протокол про адміністративне правопорушення складено 01.01.2021 року, тобто після подачі позову, а тому не може вважатись доказом на підтвердження викладених в ньому обставин.

Також суд враховує, що відповідач вселився в квартиру за згодою всіх її співвласників, як член сім`ї, з 19.12.2011 року був та залишається зареєстрованим в квартирі та постійно в ній мешкає на протязі тривалого часу (майже 10 років з моменту реєстрації).

Після розірвання шлюбу з позивачкою ОСОБА_3 відповідач продовжує проживати в квартирі разом з останньою та їх доньками, у т.ч. неповнолітньою донькою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , утримуючи та виховуючи останню разом із позивачкою. Статусу членів сім`ї між відповідачем та його доньками не втрачено.

Позивачами не зазначено та не надано доказів тому, що відповідач не приймає участі в утриманні майна, оплаті комунальних послуг, або вчиняє дії, що можуть призвести до погіршення стану квартири.

Як зазначив відповідач його силами та за його кошти було проведено ремонт в квартирі та облаштовано останню.

Також відповідач зазначив та не спростовано позивачами, що іншого власного житла він не має, а тому в разі його виселення та подальшого зняття з реєстрації він стане безхатьком.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідача відсутні, відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.

А тому, за встановлених судом фактичних обставин справи, підстав пред`явленого позову та обставинах на яких грунтуються позовні вимоги, які зводяться фактично до припинення відповідачем шлюбних відносин із позивачкою-1 та конфліктних відносинах між останніми, що належними та допустимими доказами позивачами не доведено, суд приходить до висновку, що в даному випадку виселення відповідача з квартири та позбавлення його права на проживання в квартирі, яка є його єдиним житлом та в яку він вселився у передбаченому законом порядку, зареєстрований та постійно мешкає на протязі тривалого часу, не є пропорційним у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

В зв`язку з цим, в задоволенні позовних вимог позивачам слід відмовити в повному обсязі за необгрунтованістю та недоведеністю належними та допустимими доказами.

Враховуючи відмову в задоволенні позов в повному обсязі, понесені позивачами по справі судові витрати слід покласти на останніх.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 1536 грн. 80 коп. (по 768 грн. 40 коп. за кожну з двох задоволених вимог немайнового характеру).

Керуючись ст.ст.7,64,150,156,162 ЖК УРСР, ст.3 СК України, ст.ст.9,15,16,317,319,383,391,401-406 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,43,44,76-81,141,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - відмовити повністю.

Понесені позивачами по справі судові витрати покласти на останніх.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2021 року.

Суддя С.Ю.Казак