Справа № 474/55/21
Провадження № 2/474/117/21
РІШЕННЯ

Іменем України

17.06.21 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 494 грн. 62 коп., -

встановив:

16.03.2021р. Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - позивач) звернулося до суду з позовом, в якому вказав, що у нього з ОСОБА_2 був укладений кредитний договір б/н від 17.08.2007р., за яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Посилаючись на те, що відповідач, всупереч норм закону та умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у нього перед позивачем наявна заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 6 494 грн. 62 коп.

Ухвалами суду від 03.03.2021р. та від 27.04.2021р. від позивача, на підставі ч. 7 ст. 81 ЦПК України, витребовувалися:первинні документи бухгалтерського обліку на підтвердження розрахунку позовних вимог за весь період існування кредитних відносин з ОСОБА_2 щодо кредитного договору від 17.08.2007р., а саме за період з 17.08.2007р. по 11.08.2017р. (дату, станом на яку позивачем визначена заборгованість); розрахунок позовних вимог відповідно до умов, зазначеним у Анкеті-заяві підписаної ОСОБА_2 17.08.2007р., з урахуванням фактично отриманих останнім кредитних коштів та здійснених оплат як ним та і спадкоємцями, сум, які були зараховані на погашення відсотків (збільшених відсотків), пені, штрафів, та інших платежів не передбачених умовами кредитного договору; докази підписання ОСОБА_2 Умов та Правил, Тарифів банку.

26.03.2021р. та 21.05.2021р. на адресу суду від позивача надішли письмові пояснення № 523844-ВБ від 05.03.2021р. та № 10255614-Вб від 11.05.2021р. щодо обґрунтованості позовних вимог до яких долучено виписки по рахунку ОСОБА_2 за період з 24.10.2017р. по 09.10.2018р. та з 24.10.2017р. по 06.04.2021р. Водночас вказані пояснення не містять мотивованих доводів щодо виконання чи неможливості виконання вимог ухвал суду щодо витребування доказів.

Станом на 15 год. 00 хв. 17.06.2021р. (час проведення судового засідання) позивач не виконав вимоги ухвал суду від 03.03.2021р. та 27.04.2021р. про витребування доказів в частині надання розрахунку позовних вимог у відповідності до умов кредитного договору та доказів на підтвердження обґрунтованості останнього, не надав обґрунтованих та достовірних пояснень щодо неможливості виконання вказаної ухвали, а також не клопотав перед судом щодо надання додаткового строку для виконання ухвали.

27.04.2021р. та 03.06.2021р. від відповідачки ОСОБА_1 надійшли заяви про долучення до матеріалів справи копій квитанцій від 06.04.2021р. та 19.05.2021р. про сплату 150 грн. 00 коп. та 20 грн. 00 коп. в рахунок погашення заборгованості по кредиту ОСОБА_2 .

Представник позивача в судові засідання, призначені на 19.03.2021р., 08.04.2021р., 27.04.2021р., 03.06.2021р. та 17.06.2021р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду.

Водночас разом із позовом представник позивача подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідачка в судові засідання, призначенні на 19.03.2021р., 08.04.2021р., 27.04.2021р., 03.06.2021р. та 17.06.2021р. не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідачки до суду.

Водночас 17.06.2021р. відповідачка звернулася до суду із заявою, в якій просить прийняти рішення згідно чинного законодавства та розглянути справу за її відсутності, оскільки не може з`явитися в судове засідання через зайнятість на роботі.

З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідив письмові докази наявні в матеріалах судової справи, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2007р. між ПАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк, та ОСОБА_2 укладений кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому слід зазначити, що анкета-заява підписана ОСОБА_2 саме 24.10.2007р., а не 17.08.2007р., як про це стверджує позивач у позовній заяві.

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До позовної заяви, крім анкети-заяви, представник банку додав Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які не підписані позичальником ОСОБА_2 .

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 10.08.2017р. становить 6 494 грн. 62 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 11.08.2017р.). На момент смерті боржника ОСОБА_2 , за однією з ним адресою по АДРЕСА_1 , проживала його дружина ОСОБА_1 .

03.04.2020р. за вихідним номером № SAMDNS389 представник позивача ОСОБА_3 направила претензію кредитора до Врадіївської державної нотаріальної контори щодо надання інформації відносно спадкової справи після смерті боржника ОСОБА_2 , з проханням включити кредиторські вимоги АТ КБ Приватбанк в спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 6494 грн. 62 коп., а також чи звертались спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті боржника з зазначенням їх прізвищ та адреси місця проживання.

20.05.2020р. за вих. № 246/02-14 Врадіївською державною нотаріальною конторою була надана відповідь позивачу, згідно якої, на підставі претензії банку, після смерті боржника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито спадкову справу № 166/2018 та зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 636 від 21.12.2018р.

Таким чином, судом встановлено, що позивач, як кредитор померлого ОСОБА_2 пред`явив вимогу до спадкоємця боржника, подавши до Врадіївської державної нотаріальної контори відповідну заяву, у строк, передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Також, встановлено, що на момент смерті боржника ОСОБА_2 за однією з ним адресою по АДРЕСА_1 , проживала його дружина ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 від 02.10.2006р.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кедексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємцем, яка постійно проживала разом із боржником ОСОБА_2 на час відкриття спадщини є його дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виходячи з вищенаведеного, спадкоємець ОСОБА_1 мала право подати заяву про відмову від спадщини у строк з 10.08.2017р., а оскільки вона не скористалася вказаним, а відтак є належним відповідачем по даній справі.

08.07.2020р. за вих. № SAMDN S389 представником позивача ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , було направлено лист-претензію, яка залишилася без задоволення зі сторони відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

У відповідності до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі.

Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12.04.2017р.

Суд також враховує положення пункту 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, в якому зазначено, що з урахуванням приписів статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Щодо обґрунтованості позовних вимог з огляду на приписи чинного законодавства в сфері кредитних правовідносин слід зазначити таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ ПриватБанк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті. За такого, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, розмір яких не визначений в анкет -заяві.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.10.2007р., посилався на Умови і правил надання банківських послуг та Тарифи банку, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Умовами і правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи банку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Тарифи розумів ОСОБА_2 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_2 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд, встановивши наведені обставини, вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24.10.2007р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (лютий 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови і правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч .6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи банку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_2 тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24.10.2007р. шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, суд вважає, що надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991року № 1023-XII Про захист прав споживачів (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів, прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 , ПАТ КБ ПриватБанк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищевказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019р. по справі № 342/180/17.

В свою чергу щодо обґрунтованості позовних вимог з посиланням на анкету-заяву підписану ОСОБА_2 , в тому числі, в частині розрахунку позовних вимог, з урахуванням умов укладеного між сторонами кредитного договору, слід зазначити таке.

В позовній заяві позивач вказує про існування лише одного кредитного договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 17.08.2007р. Про укладення будь - яких інших договорів між позивачем та ОСОБА_2 у позовній заяві не зазначено. При чому до позовної заяви надано лише одну анкету-заяву підписану ОСОБА_2 24.10.2007р., а не 17.08.2007р., як про це вказує позивач.

Так з долученої до матеріалів позовної заяви анкети-заяви вбачається, що остання була підписана ОСОБА_2 24.10.2017р., прим цьому працівниками банку зроблено на анкеті заяві відмітку, що датою відкриття рахунку є 17.08.2007р. Тобто рахунок був відкритий раніше ніж між сторонами укладено кредитний договір, що, в свою чергу, може свідчити про існування між сторонами інших кредитних правовідносин.

Водночас з розрахунку позовних вимог вбачається, що розрахунок був здійснений за період з 24.10.2007р. по 20.12.2020р. та стосується кредитного договору укладеного 17.08.200р. При чому розраховуючи заборгованість по відсоткам позивач використовував відсоткову ставку, яке не передбачена умовами кредитного договору укладеного між ОСОБА_2 та позивачем 24.10.2007р. З розрахунку також вбачається, що позивачем нарахування відсотків здійснювалося до 12.01.2017р., в той час коли ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачем також нараховувалися пеня та комісія, які не передбачені умовами кредитного договору.

Крім того у вказаний розрахунок включено такі платежі як: комісія за обслуговування (членський внесок), страховий платіж, тощо, а також враховано платежі за послугами Скарбничка та Бонус Плюс. Однак умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 24.10.2007р. такі платежі та послуги не передбачені.

В свою чергу згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 , наданої позивачем, вбачається, що позивачем автоматично списувалися відсотків за рахунок тіла кредиту, хоча згідно умов, укладеного між сторонами кредитного договору, позивач таким правом не наділений.

Таким чином, з огляду на вищевикладене слідує, що позивач фактично штучно та безпідставно збільшував розмір основного боргу по кредиту, в тому числі, фактично здійснював нарахування відсотків на відсотки.

При цьому, з огляду на період який зазначений у виписці по рахунку ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, як первинний документ бухгалтерського обліку покладена в обґрунтування правильності та достовірності розрахунку позовних вимог, слід зазначити, що позивачем надано довідку без номеру та дати про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_2 (договір б/н), згідно якої старт карткового рахунку визначено 16.08.2007р., водночас вказана довідка не містить зазначення жодної дати укладення кредитного договору між сторонами.

Крім того позивачем надано довідку без номеру та дати, з якої вбачається, що між сторонами був підписаний кредитний договір № б/н (дата договору не зазначена), за яким було надано кредитні картки 16.08.2007р., 01.09.2011р. та 19.08.2015р.

Тобто вказані довідки вказують про існування між сторонами певних правовідносин починаючи з 16.08.2010р. по 23.10.2007р., тобто за період який не охоплений часовим періодом дії кредитного договору від 24.10.2007р., хоча з виписки по рахунку ОСОБА_2 , слідує, що позивачем включено до кредитно-фінансових операцій по вказаному кредитному договору, кредитно-фінансові операції проведені по кредитній картці, яка була випущена та картковий рахунок по якій стартував 16.08.2007р., тобто до моменту укладенні між сторонами кредитного договору від 24.10.2007р.

Вищевказане свідчить, що позивачем на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, в тому числі, розрахунку позовних вимог, надано докази, інформація в яких є суперечливою та не узгоджуються між собою. При чому в основу позову покладеного кредитний договір, який нібито був укладений між сторонами 17.08.2007р., однак до позовної заяви не надано жодних доказів укладення такого договору відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини слід зазначити таке.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому ст.ст. 76-80 та 82 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достатності та достовірності, а також підстави звільнення від доказування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з огляду на вказані приписи ЦПК України та надані позивачем докази, достовірно можна встановити лише те, що кредитний договір між сторонами був укладений 24.10.2007р., а встановити правову природу відносини, які існували чи існують між сторонами до вказаної дати, та щодо надання інших банківських послуг не можливо.

Таким чином, як вбачається з обґрунтування позову та доказів наданих на його підтвердження, кредитні правовідносини між позивачем та відповідачем, які є предметом судового розгляду, обставини щодо існування яких входять до предмету доказування, виникли з моменту підписання сторонами кредитного договору від 24.10.2007р. При цьому матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту існування інших правовідносин між сторонами, які б були урегульованими іншими договорами, укладеними між сторонами, та які стосуються кредитного договору укладеного між сторонами 24.10.2007р.

Вищевказане свідчить про те, що позивачем в порушення умов кредитного договору, включено в розрахунок заборгованості платежі, які не передбачені кредитним договором, який є предметом даного судового розгляду.

При чому, оскільки розрахунок позовних вимог сам по собі не є доказом, а є відображенням порядку визначення розміру заборгованості, з урахуванням проведених фінансово-кредитних операцій, умов кредитного договору щодо строків та порядку погашення заборгованості, нарахування відсотків та інших платежів, а тому на підтвердження обґрунтованості розрахунку позовних вимог позивач зобов`язаний надавати суду первинні документи бухгалтерського обліку, які мають відповідати критеріям, які визначені законодавством щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Водночас, як встановлено під час судового розгляду, позивачем на підтвердження обґрунтованості розрахунку позовних вимог надано до суду суперечливі докази, які не відповідають критерію достовірності.

Таким чином, оскільки в розрахунок позовних вимог включені платежі, які не передбачені умовами кредитного договору, здійснення фактичного нарахування відсотків на відсотки, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження правомірності таких своїх дій, а відтак розрахунок позовних вимог є необґрунтованим, недостовірним та здійснений позивачем без урахування умов кредитного договору укладеного між сторонами.

Крім того, відповідно до приписів ст.ст. 12, 13, 76-89, 175 ЦПК України, обов`язок надання суду обґрунтованого розрахунку позовних вимог та надання доказів на підтвердження його обґрунтованості, тобто доведення перед судом його правильності та достовірності, покладено на позивача. Суд, в свою чергу, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто суд перевіряє правильність та обґрунтованість розрахунку позовних вимог в ракурсі відповідності останнього вимогам чинного законодавства та умовам кредитного договору на підставі наданих позивачем доказів. Водночас на суд не покладено обов`язок здійснювати замість позивача розрахунок чи перерахунок позовних вимог. Встановивши, що розрахунок позовних вимог не відповідає критерію обґрунтованості, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, з метою всебічного, повного та об`єктивного вирішення спору, зобов`язаний надати можливість позивачу надати інший розрахунок позовних вимог або ж навести пере судом додаткові доводи на обґрунтування розрахунку позовних вимог чи надати додаткові докази.

При чому, оскільки в розрахунок позовних вимог враховані автоматичні списання відсотків за рахунок кредиту, платежі, а при розрахунку заборгованості по відсоткам використано відсоткову ставку, які не передбачені умовами кредитного договору, що, в свою чергу, впливає на достовірність та вірність розрахунку позовних вимог за кожний наступний окремий період проведених нарахувань, які вказані у розрахунку позовних вимог, тобто починаючи з 24.10.2007р. по 12.11.2017р., а тому, з урахуванням специфіки здійснення фінансово-кредитних операцій, встановлення правильності та достовірності розрахунку позовних вимог в частині визначення конкретних сум заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, виходить за межі права та потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право без яких встановити дійсний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором неможливо.

Водночас ні від позивача, ні від відповідача не надійшло жодних заяв чи клопотань щодо вчинення процесуальних дій, які необхідно вчинити з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи по суті, в тому числі, щодо призначення судової економічної експертизи документів фінансово-кредитних операцій, зокрема, з метою встановлення: відповідності наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості позичальника (зі сплати процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед банком умовам укладеного між зазначеними сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором; відповідності методу нарахування банком процентів за кредитним договором умовам кредитного договору.

Таким чином, з сукупності вищевикладеного слідує, що розмір позовних вимог є необґрунтованим, обставини покладенні в основу позову не підтверджуються долученими до позову доказами, а позивачем не надано суду інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову, тобто позов є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 270 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 17.08.2007р. у розмірі 6 494 (шість тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. 62 коп. - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. покладаються на позивача Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 22 червня 2021 року.

Суддя Ф.Г. Сокол