РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Володимир-Волинський

Володимир - Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Кравчук А.М.,

за участю сторін:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

їх представника адвоката Грома Б.М.,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Лесика С.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом. Відповідач є рідною сестрою ОСОБА_1 та, відповідно, тіткою для ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину за законом.

Позов мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже дідом для ОСОБА_2

ОСОБА_4 за життя склав заповіт, в якому на випадок своєї смерті все своє майно з чого б воно не складалось, і де б воно не знаходилось, та взагалі все те, на що він мав право за законом, заповів у рівних частках позивачам ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_2 .

Після його смерті відкрилась спадщина на належне ОСОБА_4 майно, в тому числі житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 (місце реєстрації та постійного проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ).

05 червня 2018 року позивачі звернулись до приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. для оформлення спадкових прав за заповітом, склали та подали відповідні заяви про прийняття спадщини, вважали, що після спливу шестимісячного терміну нотаріус їм видасть свідоцтва про спадщину. При цьому разом із заявами про прийняття спадщини, нотаріус вимагав у них заповіт, свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , будинкову книгу з відміткою про реєстрацію місць проживання, оригінали правовстановлюючих документів на майно, що залишилось після смерті спадкодавця, відомості про наявність інших спадкоємців, які можуть мати право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про смерть дружини спадкодавця.

Однак, як виявилось надалі, нотаріус спадкової справи не завів, а лише вчинив нотаріальну дію - засвідчення вірності підпису на заявах позивачів про прийняття спадщини. Тому, при зверненні до нотаріуса 27 листопада 2018 року вони отримали письмову відмову у видачі свідоцтв про спадщину у зв`язку із пропуском встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Після отримання постанови про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії, позивачі вживали всі необхідні дії для прийняття спадщини, які були рекомендовані їм фахівцями у галузі права. Зокрема, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 зверталась до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак за рекомендаціями цих же спеціалістів у галузі права подала заяву про залишення даного позову без розгляду. Натомість у грудні 2018 року позивачі звернулись до суду із позовом до приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. про визнання неправомірними дій нотаріуса та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити дії. У цій справі нотаріус спочатку визнав свою помилку та позовні вимоги, однак надалі заперечив їх, у зв`язку з чим суд не знайшов підстав для задоволення позову. Водночас позивачами оскаржувались незаконні дії приватного нотаріуса до Міністерства юстиції України, що також не дало позитивних результатів у питанні щодо прийняття ними спадщини. Надалі за рекомендаціями адвокатів, позивачі звернулись до суду в окремому провадженні із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте вказана заява була залишена судом без розгляду через існування спору про право із ОСОБА_3 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду у позовному провадженні до ОСОБА_3 щодо встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте рішенням Володимир-Волинського міського суду від 01 вересня 2020 року їй було відмовлено у вказаному позові.

У зв`язку з цим, позивачі покликаючись на існування поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини за заповітом, просять його поновити та визначити додатковий строк тривалістю в три місяці для подання відповідної заяви про прийняття спадщини.

Додатково ОСОБА_1 також вказала на те, що великий проміжок часу в період строку для прийняття спадщини вона хворіла та перебувала за кордоном, що також на її думку є суттєвим обґрунтуванням поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд її постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, витребувано матеріали спадкової справи № 327/2018 по смерті ОСОБА_4

04 листопада 2020 року представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Лесиком С.І. подано відзив на позовну заяву, за яким позов він заперечив, просив суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечення вказав, що позивачі у червні 2018 року зверталися до приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. для засвідчення підписів на заявах про прийняття спадщини, що підтверджено матеріалами справи, проте самі заяви вони у встановленому порядку для прийняття спадщини нотаріусу не подали, що стало законною підставою для відмови у видачі свідоцтва про прийняття спадщини. Юридична необізнаність позивачів щодо строку та порядку прийняття спадщини не може визнаватись поважною причиною пропущення такого строку, оскільки не пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця у прийнятті спадщини. Доводи ОСОБА_1 щодо хвороби не свідчать про її тривалий характер, а її перебування протягом певного часу за кордоном не вказує на наявність об`єктивних перешкод для звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини. В той же час ОСОБА_2 взагалі не подано суду жодного документу, який би стверджував про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_5 позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у його відзиві на позовну заяву.

Допитана за її згодою як свідок у справі ОСОБА_1 пояснила, що до смерті батька постійно проживала і доглядала його за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_3 є також його дочкою, раніше отримала від батька однокімнатну квартиру у АДРЕСА_2 . Проте у зв`язку із неприязними відносинами давно покинула батька, участі в його утриманні та піклуванні до смерті не приймала, ухилялась від будь-яких відносин із ним. У зв`язку з цим, батько ще за свого життя повністю розпорядився усім належним йому майном. Будинок за адресою: АДРЕСА_2 , він подарував ОСОБА_6 (своїй третій дочці, сестрі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 ), а будинок за адресою: АДРЕСА_1 , він заповів їй та її сину ОСОБА_2 . По смерті батька, від лютого по травень 2018 року вона хворіла, постійно в цей час знаходилась на амбулаторному та стаціонарному лікуванні. Після одужання 05 червня 2018 року вона із сином звернулись до приватного нотаріуса Гордійчука Б.М., в якого склали заяви про прийняття спадщини. Будучи переконаною, що виконала усі необхідні дії для прийняття спадщини, у пошуках робити вона 15 червня 2018 року виїхала до Республіки Польща, а після повернення 28 серпня 2018 року із сином знову звернулись до нотаріуса для отримання свідоцтва про спадщину. Проте як виявилось, нотаріус спадкову справу не заводив, натомість вчинив нотаріальну дію у виді засвідчення вірності підпису на її та сина заявах про прийняття спадщини. У зв`язку з цим склалась ситуація, за якої вона із сином пропустили строк для прийняття спадщини за заповітом, а тому вона вимушена звернутись до суду за захистом свого права спадкування.

Допитаний як свідок в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 повністю підтвердив показання своєї матері.

За клопотанням позивачів в судовому засіданні був також допитаний свідок ОСОБА_7 (син ОСОБА_6 ), який вказав, що у червні 2018 року саме він порадив ОСОБА_8 звернутись до приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. для оформлення їх спадкових прав на майно, що залишилось по смерті діда ОСОБА_4 05 червня 2018 року він був присутнім у вказаного нотаріуса разом із позивачами, бачив і чув все, що відбувалось. Вказав, що мови про посвідчення підписів на заявах не чув, Віданови мали намір прийняти спадщину шляхом складення та подання відповідних заяв нотаріусу. Саме з цією метою нотаріус Гордійчук Б.І. вимагав у позивачів подання усіх необхідних для прийняття спадщини документів: свідоцтво про смерть, заповіт, будинкову книгу, тощо. Пам`ятає, що у зв`язку з цим він їздив автомобілем додому та довозив для нотаріуса решту документів, яких не вистачало для належного оформлення спадщини. Вказав, що ОСОБА_1 була впевнена у тому, що за півроку по смерті батька вона зможе отримати свідоцтво про спадщину. Проте, як виявилось, нотаріус з невідомих причин вчинив не ту нотаріальну дію, про яку просили його позивачі.

Заслухавши пояснення сторін, опитавши заявлених сторонами свідків, вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, повно та всебічно з`ясувавши обставини, суд встановив наступні фактичні обставини та прийшов до наступних висновків.

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.25), а також витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 9 (а.с.26) стверджується, що позивач ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

Копією свідоцтва про смерть ОСОБА_9 серії НОМЕР_2 підтверджено факт смерті дружини спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто задовго до настання спірних правовідносин (а.с.21).

У відповідності до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 липня 2015 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 735 м2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за цією ж адресою, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 47582607 стверджується, що ОСОБА_4 13 листопада 2015 року зареєстрував право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.24).

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 48387367, є підтвердженням того, що ОСОБА_4 зареєстрував 25 листопада 2015 року право власності на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0735 га за тією ж адресою по АДРЕСА_1 (а.с.23).

04 грудня 2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчив у державного нотаріуса. Заповіт зареєстрований в Реєстрі за № 1-629 (а.с.16). За змістом заповіту ОСОБА_4 , все своє майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось та взагалі все те, на що він буде мати право за законом чи за заповітом, він заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному (а.с.15).

За поданими до суду позивачем копіями сторінок паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 із 20 червня 2015 року по 01 березня 2016 року було за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6). Із 01 березня 2016 року позивач змінила місце реєстрації проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Копією сторінок паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 встановлено, що його місце проживання із 24 червня 2011 року також зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 підтверджено факт смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Володимир-Волинський (а.с.14).

У відповідності до наданих позивачем ОСОБА_1 копій сторінок її медичної книги із 20 лютого по 18 травня 2018 року вона хворіла, систематично зверталась до лікарів за отриманням медичної допомоги (а.с.45-50). Копією виписки із карти стаціонарного хворого № 3205 стверджується про те, що позивач ОСОБА_1 з 18 по 30 травня 2018 року також перебувала на стаціонарному лікуванні у Володимир-Волинському ТМО (а.с.44).

05 червня 2018 року позивачі ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Володимир-Волинського міського округу Волинської області Гордійчука Б.І., яким були складені дві заяви, за змістом яких вони заявили про прийняття спадщини, де б вона не була та з чого б не складалась (в тому числі і житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки навколо вищевказаної будинку) після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент своєї смерті проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_2 , який залишив заповіт, посвідчений державним нотаріусом за реєстраційним номером 1-629 (а.с.17, 18).

За формою та змістом вказаних заяв, вони повністю відповідають заявам про прийняття спадщини, однак на них відсутні будь-які відмітки чи відомості про їх прийняття і реєстрацію нотаріусом для відкриття спадкової справи. Відтак, по суті приватним нотаріусом Гордійчуком Б.І. вчинено нотаріальну дію - засвідчення справжності підписів на вказаних заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поданим позивачами витягом з журналу реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. (а.с.19) останні ствердили щодо відсутності у ньому записів про характер і вид вчиненої нотаріальної дії.

У відповідності до інформації №0.184.11520/0/15-19 від 27 березня 2019 року Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.51), а також копій сторінок паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 (а.с.53), вона із 15 червня 2018 року по 28 серпня 2018 року знаходилась за кордоном.

Відповідно до змісту постанови та рішення приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. № 266/01-14 від 27 листопада 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цього дня для успадкування та заведення спадкової справи після смерті їх батька та дідуся ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 подали заяви, які були посвідчені ним у червні 2018 року за №№ 1085 та 1086 не внесені до реєстру спадкових справ та відповідним чином не були зареєстровані. Внаслідок цього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропустили строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини і є необхідним для прийняття спадщини, у зв`язку з чим ОСОБА_10 прийнята постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо спадкування, заведення спадкової справи та внесення відповідних відомостей до реєстру спадкових справ по смерті ОСОБА_4 (а.с.20).

06 листопада 2018 року, тобто ще до отримання постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом до Володимир-Волинської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 07 листопада 2018 року було відкрито провадження у даній справі № 154/3018/18 (а.с.27), однак за заявою ОСОБА_1 від 22 січня 2018 року, вказаний позов було залишено без розгляду (а.с.28).

У грудні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Володимир-Волинського міського суду Волинської області із позовом до приватного нотаріуса Гордійчука Б.І., треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. За змістом позову позивачі покликались на неправомірність дій приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. при оформленні їх заяв про прийняття спадщини за тих же обставин, які зазначили у даній справі (а.с.30-32).

Відповідно до поданої позивачами копії заяви приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. № 20/01-16 від 25 січня 2019 року, він повністю визнавав позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі № 154/3350/18 та вважав їх такими, що підлягають задоволенню (а.с.33).

Проте, рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2019 року у цій справі № 154/3350/18 були визнані безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Гордійчука Б.М., якими вона просила суд скасувати його постанову та рішення про відмову у видачі їй свідоцтва про спадщину та зобов`язати нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину. Дане рішення було залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року (а.с.30-32). За змістом даної постанови приватний нотаріус Гордійчук Б.І. позов заперечував, обґрунтовуючи законність своїх дій. У даній справі суди першої та апеляційної інстанцій на підставі поданих сторонами доказів прийшли до висновку, що позивачами ОСОБА_8 не було доведено тих обставин, що вони як спадкоємці за заповітом вчинили належні дії для прийняття спадщини, а тому приватним нотаріусом Гордійчуком Б.І. їм було підставно відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину.

У вересні та жовтні 2019 року ОСОБА_1 зверталась із скаргами на незаконність дій приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. до Офісу Президента України (а.с.43) та Головного територіального управління юстиції у Волинській області, проте її скарги задоволені не було. За її зверненнями не встановлено порушень законодавства про нотаріат з боку приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. (а.с.41-42, 43).

20 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Володимир-Волинського міського суду заяву про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.35). Проте за обставинами справи № 154/153/20 ухвалою суду від 10 лютого 2020 року вказану заяву було залишено без розгляду на підставі ч.6 ст.294 ЦПК України, у зв`язку із виявленням спору із ОСОБА_3 про право.

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 знову звернулась до Володимир-Волинського міського суду Волинської області у загальному позовному провадженні із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак рішенням суду у даній справі № 154/494/20 було встановлено, що проживання по сусідству та опіка над батьком (спадкодавцем) до його смерті не було фактичним спільним проживанням із ним, у зв`язку з чим відмовлено в задоволенні даного позову.

За матеріалами витребуваної у Володимир-Волинській державній нотаріальній конторі спадкової справи № 327/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 встановлено, що спадщину по його смерті прийняла його дочка ОСОБА_3 , яка 23 серпня 2018 року подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Проте ОСОБА_3 також постановою нотаріуса від 25 вересня 2018 року було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів щодо спадкового майна. (а.с.70-83).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першоїп`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частинами першоютретьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

У відповідності до ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Відтак, відповідно до змісту ст.1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається:

1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори;

2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч.5 ст.1268, ст.ст.1296-1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.

Законом не визначено переліку обставин, які можуть бути поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Встановлення критерію поважності такої причини відповідно ч.3 ст.1272 ЦК України віднесено до дискреції суду, який при розгляді конкретної справи повинен врахувати усі обставини в їх сукупності, що не дали можливості або перешкодили спадкоємцеві прийняти спадщину у встановленому законом порядку та строки.

Цивільним законодавством визначено наслідки, які виникають для спадкоємця у випадку пропущення ним строку для прийняття спадщини. Якщо спадщину не прийняв спадкоємець за заповітом, застосовується норма ч.1 ст.1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. У випадку неприйняття спадщини усіма спадкоємцями за заповітом відповідно до ч.2 ст. 1223 ЦК України, до спадкування закликаються спадкоємці за законом. Якщо ж спадщину не прийняв спадкоємець за законом, спадкують інші спадкоємці за законом однієї з ним черги, а за їх відсутності спадкоємці подальших черг (ч.2 ст.1258 ЦК України). У разі неприйняття спадщини і спадкоємцями за заповітом, і спадкоємцями за законом, спадщина визнається відумерлою (ст. 1277 ЦК України).

Норма ч.1 ст.1272 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який не подав протягом установленого строку заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її.

Тобто неприйняття спадщини є наслідком бездіяльності спадкоємця.

За встановленими обставинами справи, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бездіяльності у питанні прийняття спадщини свідомо не допускали.

В межах строків для прийняття спадщини, а саме 05 червня 2018 року за місцем відкриття спадщини вони звернулися до приватного нотаріуса Володимир-Волинського міського нотаріального округу Гордійчука Б.І., який в кінцевому результаті засвідчив справжність їх підписів на заявах про прийняття спадщини, проте спадкової справи не завів, заяв про прийняття спадщини не зареєстрував.

У відповідності до п.п. 3.3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (далі - Порядок), заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі п.3.4 Порядку, якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на заявах про прийняття спадщини не вимагається.

Якщо заява про прийняття спадщини надсилається поштою, на ній повинна бути нотаріально засвідчена справжність підпису спадкоємця. У тому випадку коли поштою надійшла заява, на якій справжність підпису не засвідчена, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (п.3.5 Порядку).

За встановлених у справі обставин суд визнає правдивими твердження позивачів про їх помилкову переконаність в тому, що нотаріус повинен був зареєструвати їх заяви про прийняття спадщини і завести спадкову справу.

У підтвердження вказаного висновку свідчать також і наступні обставини:

1.суд не вбачає для позивачів жодних розумних підстав для їх особистої явки до нотаріуса за два місяці до закінчення строку для прийняття спадщини, складення у нотаріуса заяв про прийняття спадщини з метою нотаріального засвідчення на них справжності підпису спадкоємців, і в подальшому неподання цих заяв у встановленому порядку для прийняття спадщини;

2.позивачі звернулись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, отже їм не потрібно було скеровувати свої заяви про прийняття спадщини поштою іншому нотаріусу, оскільки в цей же час (05 червня 2018 року) спадкової справи щодо майна ОСОБА_4 будь-яким іншим нотаріусом заведено не було;

3.за видом вчиненої нотаріальної дії - позивачі при поданні заяви про прийняття спадщини вимушені були б повторно та зайво сплачувати державне мито;

4.за своєю формою та змістом, складені у нотаріуса заяви позивачів на яких було засвідчено справжність їхніх підписів повністю відповідали заявам про прийняття спадщини;

5.на підтвердження даних обставин свідчить також заява приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. про визнання позову у справі № 154/3350/18;

6.відразу після складення заяв про прийняття спадщини у приватного нотаріуса Гордійчука Б.І. позивач ОСОБА_1 виїхала на два місяці за кордон, а позивач ОСОБА_2 не вчиняв інших дій для прийняття спадщини.

У відповідності до положень ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За своєю суттю подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини є одностороннім правочином.

Згідно ч.ч.3-5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, обставини відстоювання позивачами протягом 2018-2020 років свого права прийняття спадщини у судовому порядку також є свідченням їх волевиявлення щодо прийняття спадщини.

При цьому суд зважає і на те, що позивачі, як протягом строку для прийняття спадщини, так і після його закінчення, жодною своєю дією не виражали намірів відмовитися від прийняття спадщини за заповітом по смерті ОСОБА_4 .

За вказаних обставин суд погоджується із позицією позивачів про те, що вони не маючи відповідних знань не усвідомлювали характеру та юридичних наслідків вчинених нотаріусом ОСОБА_10 нотаріальних дій, а тому добросовісно помилялись щодо обставин, які мають істотне значення для прийняття спадщини.

У відповідності до абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка, зокрема щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

В даному випадку очевидним є те, що позивачі звертаючись до нотаріуса із намірами прийняти спадщину не мали потреби в посвідченні справжності їх підписів на вказаних вище заявах, а отже помилялися саме у виді та характері вчиненої нотаріальної дії.

Суд оцінює критично доводи представника відповідача про те, що юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини не визнається судами поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки в даній справі позивачі навпаки були обізнаними з даними обставинами, вчиняли відповідні активні дії для настання юридичних наслідків (прийняття спадщини), проте з незалежних від їхньої волі причин добросовісно помилились у природі вчиненого ними правочину, а тому не довели свого волевиявлення до кінця у передбачені для цього строки.

У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Зважаючи на обставини справи, безумовним є те, що така помилка позивачів мала істотне значення, оскільки фактично призвела до невірного усвідомлення ними результату реалізації свого права на спадкування та пропущення строку для прийняття спадщини.

Наявність такої помилки розцінюється судом як поважна причина, за якої позивачами було пропущено строк для прийняття спадщини, оскільки спричинила об`єктивні та істотні труднощі для них на вчинення цих дій.

Приймаючи рішення у даній справі на користь позивачів суд також враховує і те, що від моменту закінчення строку для прийняття спадщини (27 серпня 2018 року) до моменту подання позивачами нотаріусу заяв про прийняття спадщини (27 листопада 2018 року) пройшов невеликий проміжок часу. Тоді ж як за захистом свого права спадкування позивач ОСОБА_1 зверталась до суду ще 06 листопада 2018 року.

Незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позовної заяви про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є підставою для задоволення таких вимог. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц.

Крім цього, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. Цього ж правового висновку дотримується також і Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 478/1804/17-ц.

Зважає також суд і на те, що тривала хвороба та/або перебування спадкоємця за кордоном також може бути визнано поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, проте як встановлено у даній справі, вказані обставини не створювали позивачу ОСОБА_1 істотних перешкод у реалізації її права спадкування.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже за описаних вище обставин, наявні у справі докази свідчать про наявність об`єктивної та істотної перешкоди у позивачів для реалізації їхнього права спадкування, що мало наслідком пропуск ними встановленого законом строку для прийняття спадщини.

Беручи до уваги зазначене, суд визнає пропуск позивачем строку для прийняття спадщини з поважної причини.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12-13, 81, 89, 141, 263-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) додатковий строк тривалістю 3 (три) місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Початок перебігу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини рахувати з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Володимир-Волинський міський суд Волинської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р.Вітер