Справа № 145/1722/20
Провадження №2/145/259/2021
РІШЕННЯ

іменем України

04.02.2021 р. Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Тихій О.Н.

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Балтака О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське" про стягнення боргу та процентів за договором позики,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій вказує, що 01 грудня 2010 року між ним та ТОВ «Можайське» було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 1 165 437, 00 грн з кінцевим терміном повернення до 31 серпня 2012 року.

Крім того, 21 грудня 2011 року між позивачем та ТОВ «Можайське» було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 469 972, 073 грн. з кінцевим терміном повернення до 31 серпня 2012 року.

Факт укладення договорів позики підтверджується нотаріально посвідченими договорами позики.

Відповідач у встановлений строк і до цього часу кошти йому не повернув.

Розмір суми боргу з урахуванням індексу інфляції, які відповідач зобов`язаний сплатити по договору позики від 01 грудня 2010 року становить 2 895 542, 90 грн.

Таким чином, розмір процентів, які відповідач має сплатити йому за користування коштами відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України становить 1 565 402, 56 грн.

Крім того, розмір процентів, які відповідач має сплатити позивачеві за весь час прострочення згідно ч.2 ст. 625 ЦК України становить 271 575,48 грн.

Таким чином, загальна сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача по договору від 01 грудня 2010 року становить: 2 895 522, 90 + 1 565 402,56 + 271 575, 48 = 4 732 520, 94 грн.

Крім того, розмір суми боргу з урахуванням індексу інфляції, які відповідач зобов`язаний сплатити по договору позики від 21 грудня 2011 року становить 1 167 697, 40 грн, а розмір процентів, які відповідач має сплатити позивачеві за користування коштами відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України становить 573 212, 05 грн.

Крім того, розмір процентів, які відповідач має сплатити позивачеві за весь час прострочення згідно ч.2 ст. 625 ЦК України становить 109 519,35 грн.

Таким чином, загальна сума боргу, яка підлягає стягненню з Відповідача по договору позики від 21 грудня 2011 року становить: 1 167 697,40 + 573 212,05 + 109 519,35 = 1 850 428, 80 грн.

Отже, загальна сума заборгованості відповідача - 6 582 949, 74 грн (4 732 520, 94 + 1 850 428, 80).

Оскільки на неодноразові звернення позивача відповідач не реагує, добровільно повернути суму боргу та проценти від простроченої суми відмовляється, позивач змушений звернутись до суду із даним позовом.

Просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» () на його користь заборгованість за договорами позики в розмірі 6 582 949, 74 грн, а також судові витрати згідно квитанцій.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, подав заяву про застосування строків позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Пояснив, що з часу укладення договору позики від 01 грудня 2010 року пройшло більше 10 років, з часу укладення договору позики від 21 грудня 2011 року пройшло більше 9 років; з часу настання кінцевого строку виконання грошових зобов`язань за вказаними договорами пройшло 8,5 років. Встановлений законом загальний строк позовної давності (3 роки), як і з часу укладення договорів, так і з часу настання кінцевого строку виконання грошових зобов`язань за договорами уже сплив. Вважає, що в даному випадку необхідним є застосування строків позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що 01 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Можайське" було укладено договір позики (а.с.7), відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 1 165 436, 61 грн з кінцевим терміном повернення не пізніше грудня 2012 року.

21 грудня 2011 року між тими ж сторонами укладено договір позики (а.с.5-6) на суму 469 972,73 грн з кінцевим терміном повернення не пізніше грудня 2012 року.

До даного часу зобов`язання не виконано, що не оспорюється сторонами, однак встановлений законом загальний строк позовної давності (3 роки), як і з часу укладення договорів, так і з часу настання кінцевого строку виконання грошових зобов`язань за договорами сплив.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, при чому за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Укладені між сторонами договори позики не містять положень про збільшення строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ«Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позивач ОСОБА_1 пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду із даним позовом і вимогу про його поновлення перед судом не заявляв, а тому сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 202, 253, 256, 257, 261, 267, 526, 1046 ЦК України,

ухвалив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 12 лютого 2021 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.