Справа № 932/897/21
Провадження № 2/932/206/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Кондрашова І.А., розглянувши в приміщенні суду в м. Дніпрі, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником 1/7 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу частки квартири від 09 жовтня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. за реєстр. № 125.

Відповідно до довідки № 15603 від 21.12.2020 р., що видана Департаментом адміністративних послуг ДМР, в квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак відповідач протягом останніх 1,5 року за вищевказаною адресою не проживає, фактичне його місце проживання невідоме, в добровільному порядку ОСОБА_2 не знявся з реєстрації. Цей факт підтверджується актом про спільне проживання за № 19/01/21/1 від 19.01.2021 р. у складі комісії: голови правління ОСББ «Тополя-3 Будинок 1 ОСОБА_3 , управляючої ОСББ «Тополя-3 Будинок 1 ОСОБА_3 .

Особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг оформлені на позивача, тому виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на особу, яка фактично не проживає та не користується ними, чим порушуються права позивача. Виходячи з цього, позивач вважає, що він як власник приміщення може вимагати усунення перешкод в реалізації права володіння та користування цим майном. Вважає також, що ОСОБА_2 відсутній в житлі більше одного року без поважних причин, тому просить суд визнати його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Позивач подав до суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримує.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Судом було встановлено зареєстроване місце проживання відповідача. На його адресу судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позову разом з доданими матеріалами, а також запропоновано відповідачу подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження та відзив на позовну заяву. Будь-яких заяв, клопотань, відзиву від ОСОБА_2 до суду не надходило.

Отже, оскільки до суду не надійшло клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та проведенням судового засідання, суд, враховуючи категорію та складність справи, характер і обсяг доказів, дійшов висновку про розгляд спору за наявними у справі матеріалами (доказами), без проведення судового засідання.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 1/7 частки квартири від 09.10.2019 р. належить на праві власності 1/7 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 15603 від 21 грудня 2020 року, в квартирі зареєстровані 7 осіб, в тому числі відповідач ОСОБА_2 , дата реєстрації місця проживання 15.12.1995 року. Крім того, раніше ОСОБА_2 належала на праві власності 1/7 частка цієї квартири, а отже він був співвласником. 09.10.2019 року ОСОБА_2 продав належну йому частку квартири ОСОБА_1 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу частки квартири.

Як вбачається з Акту про фактичне спільне проживання від 19.01.2021 р., який складено комісією ОСББ «Тополя-3 Будинок 1, ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з травня 2005 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача 1 рік.

У відповідності до ст. 107 ЖК у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Отже, якщо особа вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або за кордон, і це встановлено судом, то ця особа вважається такою, що втратила право користування житлом з моменту вибуття.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач продав свою частку квартири та без поважних причин не проживає у цьому житлі понад строки, встановлені ст. 71 ЖК та ст. 405 ЦК України. Актом ОСББ «Тополя-3 Будинок 1 від 19.01.2021 р. підтверджено вибуття ОСОБА_2 на інше місце проживання за межі території України, з травня 2005 року.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством.

Оскільки ОСОБА_2 з травня 2005 року не проживає в спірній квартирі, ним здійснено відчуження 1/7 частки цієї квартири на користь ОСОБА_1 , добровільно знятись з реєстрації не бажає, будь-яких перешкод у проживанні йому ніхто не чинить, поважних причин не проживання судом не встановлено, тому наявні підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Разом із тим, вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку), а тому додатково знімати особу з реєстрації місця проживання не доцільно.

У зв`язку із викладеним суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь ОСОБА_1 судові збір у розмірі 908, 00 грн.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. ст. 64, 71, 72 ЖК Української РСР, керуючись 12, 13, 76, 141, 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, 00 коп.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання ними копії рішення.

Рішення набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, або через 30 днів з дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.А. Кондрашов