Справа № 638/1884/21
Провадження № 2/643/3426/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року м. Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді: Кононенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Хотян К.В..,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

Виклад позиції позивача

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору позики від 11.09.2017 року, укладеним між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , недійсним.

В обґрунтування позову зазначає наступне, між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , було досягнута домовленість здійснити спільне інвестування у новий проект, ОСОБА_3 позичив

ОСОБА_2 біткойни (шляхом їх передачі через електронний гаманець) для здійснення останнім інвестування своє частки. Сторонам 11.09.2017 року було укладено договір позики та розписку до нього, які будуть слугувати лише гарантією повернення біткойнів жодної передачі грошей по ньому відбуватися не буде, при цьому договір позики грошових коштів насправді являє собою договір позики біткойнів. Договір грошових коштів від 11.09.2017 року є удаваним, а тому є підстави для визнання його недійсним.

Процесуальні дії у справі

11.02.2021 року позовна заява надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова.

11.02.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дзержинського районного суду м. Харкова, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Яковлева В.М.

02.03.2021 року Ухвалою суду Дзержинського районного суду м. Харкова матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, передано до Московського районного суду м. Харкова.

31.03.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кононенко Т.О.

Ухвалою суду від 01.04.2021 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 22.06.2021 року.

Представник позивача через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні клопотання про відкладення та відмовити в задоволенні позову.

Суд відхиляє вказане клопотання про відкладення розгляду справи та вважає можливим розглядати справу у відсутність представника позивача, оскільки суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи, що потягне за собою порушення процесуальних строків визначених для розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

11.09.2017 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , укладено договір позики, за умовами якого в порядку та на умовах визначених договором, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі, визначеному п.2.1 договору, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму позики у повному обсязі та у визначений договором строк.

Відповідно до п.2.1 договору розмір позики становить 1 883 774,25 грн, що є еквівалентом 72 250 доларів США та складає 17 біткойнів.

Згідно з п. 4.1 договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у строк до 01.02.2018 року.

11.09.2017 року позивач склав та підписав розписку, в якій підтвердив, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 за договором позики від 11.09.2017 року грошові кошти в розмірі 1 883 774,25 грн, що є еквівалентом 72 250 доларів США та складає 17 біткойнів.

Оцінка суду

Вивчивши докази по справі в їх сукупності, та виходячи зі системного аналізу обставин справи та вимог діючого законодавства, суд приходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, посилання у позові на те, що відповідач коштів за розпискою не отримувала спростовуються змістом розписки, оскільки розписка підтверджує як укладення договору позики так і отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

З копії розписки, наявної в матеріалах справи, суд встановив, що 11 вересня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1883774,25 грн, що є еквівалентом 72250 доларів США та складає 17 біткоїнів за договором позики від 11 вересня 2017 року. ОСОБА_2 вказав, що зобов`язується повернути позику в строк, зазначений в договорі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував вимоги про визнання недійсними договору позики тим, що вказаний правочин є удаваним, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою гарантії повернення криптовалюти (біткоїнів), таким, що вчинено для приховування іншого правочину.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статті 235 ЦПК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 235 ЦК України, для визнання договору удаваним, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що сторони укладаючи оспорюваний договір позики спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином, не мали наміру досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема отримати та передати грошові кошти в позику.

Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що перебіг позовної давності, потрібно розрізняти залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що позивачем не зазначено поважності причин пропуску встановленого законом строку, суд приходить висновку про можливість застосування наслідків пропуску такого строку, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У зв`язку з цим згідно ст. 141 ЦПК України не підлягають й стягненню з відповідача всі витрати по справі.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, суд

ухвалив :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів,з дня його проголошення.

Учасник справи,якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони та учасники справи.

Позивач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Повний текст рішення по справі складено 22.06. 2021 року.

Суддя Т.О. Кононенко