Провадження № 22-ц/801/514/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуСправа № 127/15710/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/15710/20 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення заборгованості по заробітній платі,

за апеляційною скаргою Вінницького національного аграрного університету на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2020 року, яке ухвалене суддею Бойко В.М. у Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 24 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 04 вересня 2001 року по 16 квітня 2020 року позивач працював у Вінницькому національному аграрному університеті. З посади професора кафедри машин та обладнання сільського господарського виробництва звільнився за власним бажанням, згідно з наказом №216-к від 15 квітня 2020 року. При звільненні, за квітень 2020 року заробітна плата йому не була нарахована та виплачена.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації про розмір середньої заробітної плати. На запит позивачем було отримано довідку №256 від 03 липня 2020 року про середню заробітну плату за квітень 2020 року, обчислену, згідно з постанови КМУ № 100 від 28 лютого 1995 року, із зазначенням середньоденної заробітної плати, яка склала 732,29 грн.

Позивач вважає, що відмова відповідача у виплаті заробітної плати за квітень 2020 року є незаконною та порушує його права.

Отже, розмір заборгованої відповідачем позивачу заробітної плати за квітень 2020 року є добутком від 12 робочих днів помножених на розмір середньодобового заробітку, згідно з постановою КМУ № 100 від 28 лютого 1995 року, яка складає (732,29 грн х12 днів) = 8787,48 грн. Також, позивач, вказує, що заборгованість по затримці розрахунку при звільненні за період з 17 квітня 2020 року по 21 жовтня 2020 року становить 93000,83 грн (127 днів х 732,29 грн).

Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, тому просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 8787,48 грн, заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів, за період з 01 квітня 2020 року по 16 квітня 2020 року.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 93000,83 грн, з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17 квітня 2020 року по 21 жовтня 2020 року, із розрахунку 732,29 грн за кожен день прострочки.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету судовий збір в сумі 1017,88 грн на користь держави.

Рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Вінницький національний аграрний університет подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, оскільки позивачу не була нарахована та виплачена заробітна плата за період роботи з 01 квітня 2020 року по 16 квітня 2020 року, яка складає 8787,48 грн. Крім того, суд стягнув 93000,83 грн середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 04 вересня 2001 року прийнятий на посаду професора кафедри сільсько-господарських машин ВНАУ, відповідно до Наказу № 218к від 27 вересня 2001 року та звільнений 16 квітня 2020 року з займаної посади за власним бажанням, відповідно до Наказу № 216к від 15 квітня 2020 року (а.с.8 9).

Згідно довідки № 265 від 03 липня 2020 року ОСОБА_1 , який працював у ВНАУ на посаді професора за період з лютого 2020 року по березень 2020 року нараховано 21236,55 грн, за 41 робочий день, згідно графіку роботи, та 29 фактично відпрацьованих днів. Середньоденна заробітна плата складає 732,29 грн. (а.с.11).

Як вбачається з довідки № 257 від 03 липня 2020 року, ОСОБА_1 за період з грудня 2019 року по квітень 2020 року виплачена заробітна плата у розмірі 74443,49 грн (а.с.12).

Відповідно до Розрахункового листа за квітень 2020 року, ОСОБА_1 нараховано: ОкладВиклБюдж - 0/0.00, педстажВиклБ 0/0.00, ВченЗванВикБ 0/0.00, комп.відп.вкБ 15253,90 30/216.00, комп.відп.вкП 1,48 30/216.00, Індексція _Викл _Б 0/0.00, НаукСтупВик06 Б 0/0.00. Таким чином до видачі 0.00 (нуль гривень 00 копійок) (а.с.13).

З 12 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» (зі змінами) на всій території України встановлено карантин, який передбачає заборону відвідування закладів освіти.

Наказами ректора Вінницького національного аграрного університету №67 від 12 березня 2020 року «Про заходи запобігання розповсюдження захворювання на коронавірус COVID-19» та №76 від 16 березня 2020 року «Про організаційні заходи для запобігання поширення коронавірус COVID-19», відповідно до яких переведено усі форми навчання у Вінницькому національному аграрному університеті в період карантину на дистанційне навчання з використанням електронних кабінетів в системі САУ «Сократ» та інших інформаційно-комунікаційних технологій (а.с.46-53).

Згідно Листа Міністерства освіти і науки України та ЦК Профспілка працівників освіти і науки України про умови та оплати праці працівників закладів освіти і науки в умовах карантину № 1/9-162, № 02-5/202 від 17.03.20 року, у зв`язку з ситуацією, пов`язаною з оголошенням карантину з 12 березня по 3 квітня 2020 року, терміни якого можуть змінитись залежно від епідеміологічної ситуації в Україні, своєчасним вжиттям та проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів відповідно до зазначеного закону та постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», Міністерство освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України рекомендують: зберігати за працівниками на період карантину середню заробітну плату, розмір якої визначається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»; вважати працівників, які фактично не виходять на роботу під час карантину, такими, що не виходять на роботу у зв`язку з простоєм; згідно зі статтею 34 Кодексу законів про працю України простій - це призупинення роботи, викликане невідворотною силою або іншими обставинами; зберігати за працівниками середній заробіток за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, відповідно до статті 113 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 77 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15 квітня 1993 року № 102, у випадку, коли в окремі дні заняття не проводяться з незалежних від учителя причин, оплата його праці здійснюється з розрахунку заробітної плати, встановленої при тарифікації, за умови, що вчитель (викладач) виконує іншу організаційно-педагогічну роботу.

Частиною 1 ст. 113 КЗпП України визначено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Дві третини тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) є мінімальною гарантією в оплаті праці разом з цим Галузевою угодою між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016-2020 роки встановлений порядок оплати за час простою.

Пунктом 5.2.1. Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016-2020 роки встановлено, що періоди, впродовж яких у навчальних закладах не здійснюється навчальний процес (освітня діяльність) у зв`язку із санітарно-епідеміологічними, кліматичними чи іншими, незалежними від працівників обставинами, є робочим часом педагогічних, науково-педагогічних та інших працівників.

В пункті 8.3.3 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016 - 2020 роки, уточнено інформацію щодо оплати простою працівникам, включаючи непедагогічних, не з їх вини, в розмірі середньої заробітної плати, але не менше тарифної ставки (посадового окладу).

Вищезазначеним пунктом Угоди також передбачено, забезпечення оплати праці всіх інших педагогічних працівників (закладів освіти у випадках епідемії з розрахунку заробітної плати, встановленої при тарифікації, з дотриманням умов законодавства.

Обчислення середньої заробітної плати працівникам органів освіти і науки, закладів та установ освіти (у тому числі, які працюють за сумісництвом), здійснюється з дотриманням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100.

Враховуючи, що на території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантинні обмеження, Вінницький аграрний університет адаптував навчальний процес під вимоги встановленні чинним законодавством України. Так, Наказами №67, № 76 від 16 березня 2020 року у Вінницькому Аграрному університеті запроваджено дистанційне навчання. Тобто, з 16 березня 2020 року весь викладацький склад університету мав здійснювати свою роботу відповідно до методичних рекомендацій проведення дистанційного навчання, затверджених вищим навчальним закладом.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зазначив, що аналіз статтей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 27 січня 2020 року дійшов висновку, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги в тому що на позивачем не проводились навчальні заняття, а тому і не виплачувалась ОСОБА_1 заробітна плата у зв`язку з невиконанням ним своїх посадових обов`язків, апеляційний суд не бере до уваги, вважає їх безпідставними.

З матеріалів справи, а саме з службового подання ОСОБА_2 від 16 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 , згідно з розкладом: 02 квітня 2020 року на другій парі не провів лекцію з дисципліни «Гідропривод» в групи АІ-17-1 та АІ-17-2; 06 квітня 2020 року на другій парі не провів лекцію з дисципліни «Гідравліка» в групи АІ-17-1 та АІ-17-2, на третій парі не провів лекцію з дисципліни «Гідравліка, гідро-, пневмоприлади» в групи Маш-17-1 та Маш-19-ступ.; 08 квітня 2020 року на другій парі не провів консультацію по курсовій роботі в групи Маш-19- ІМПМаг, Маш-19-2 МКМаг; 09 квітня 2020 року на другій парі не провів лекцію з дисципліни «Гідропривод» в групи АІ-17-1 та АІ-17-2, на четвертій парі не провів консультацію по курсовій роботі в групи Маш-19-1МПМаг, Маш-19-2 МКМаг; 13 квітня 2020 року на другій парі не провів лекцію з дисципліни «Гідравліка» в групи АІ-17-1 та АІ-17-2; 14 квітня 2020 року на другій парі не провів лекцію з дисципліни «Гідравліка, гідро-, пневмоприлади» в групи Маш-17-1 та Маш-19-ступ.; 15 квітня 2020 року на четвертій парі не провів консультацію по курсовій роботі в групи Маш-19- ІМПМаг, Маш-19-2 МКМаг; 16 квітня 2020 року на другій на четвертій парах не провів лекції з дисципліни «Гідропривод» в групи АІ-17-1 та АІ-17-2, що є порушенням п. 4.5. Посадової інструкції професора кафедри машини та обладнання сільськогосподарського виробництва інженерно- технологічного факультету від 17 лютого 2020 року.

Разом з тим, колегія суддів, звертає увагу, що до ОСОБА_1 не було застосовано будь-якого дисциплінарного стягнення за невиконання чи неналежне виконання останнім своїх посадових обов`язків.

ОСОБА_1 зазначав, що відповідні лекції з дисциплін ним не проводились, оскільки, керівництвом ВНАУ не доведено до відома, яким чином мають відбуватися відповідні навчання.

Також, позивач вказав, що відповідна робота з викладання лекцій ним не проводила з періоду початку карантину, та попри це, ним проводилась наукова робота з підготовки до участі у Міжнародних конференціях, що передбачено Посадовою інструкція професора кафедри «Машин та обладнання сільськогосподарського виробництва» від 17 лютого 2020 року, яка зокрема передбачає, що відповідно до п.2.8 професор проводить навчальну, наукову, методичну, організаційну роботу та виховну роботу за індивідуальним планом, яка позивачем і виконувалась.

Відповідачем зазначене не спростовано, а тому безпідставно ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата за період з 01 квітня 2020 року по 16 квітня 2020 року, в день звільнення.

Таким чином, оскільки відповідачем необґрунтовано не здійснено нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 у період з 01 квітня 2020 року по 16 квітня 2020 року, тому підлягає стягненню сума невиплаченої заробітної плати, яка становить 8787,48 грн (12 робочих днів х 732,29 грн середньоденна заробітна плата).

Крім того, за вказаний період затримки розрахунку на підставі статей 47, 116, 117 КЗпП України суд першої інстанції правильно стягнув середній заробіток у розмірі 93000,83 грн за 127 днів затримки розрахунку при звільненні (за період з 17 квітня 2020 року по 21 жовтня 2020 року), правильно визначивши його розмір відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, тому в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначено, що: «закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те,

з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Апеляційний суд враховує, що позивачу не здійснено виплату такої заборгованості по заробітній платі (на час ухвалення рішення) та її тривалість, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги, що до наявності підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки при звільненні.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.