Номер провадження: 22-ц/813/5166/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегади С.М., Комлева О.С,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

За участю представника апелянта - Пошали К.С.

Представника позивача - Старостенко В.І.

Позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

-про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

Короткий зміст позовних вимог

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовними вимогами в котрих зазначала, що являється власником АДРЕСА_1 в котрій зареєстрована її донька- ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що як власник квартири вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм житлом просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки - адвокат Пошали К.С. зазначала, що втрата права на корстування житлом згідно чинного законодавства передбачена ст.116 ЖК України.Обставини перелічені в ст.116 ЖК України позивачем не наводяться.

Одночасно посилається на те, що відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивачем не надано доказів,передбачених ст.76 ЦПК України, для визнання відповідачкою такою, що втратила право користування житловим пиміщенням відповідно до ст.71-72 ЖК України та ст.405 ЦК України, а також доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, порушення прав позивача на вільне володіння ,користування та розпорядження своєю власністю, не надано.

При цьому зазначає, що вона зареєстрована за вказаною адресою та має право на користування житлом відповідно до закону.

Саме позивачка перешкоджає їй в користуванні житлом, змінює замки, не пускає її в квартиру .Неодноразово вона зверталась до правоохоронних органів та подала до суду позов про вселення.

Дії власника не повинні суперечити закону і не порушувати право інших осіб та інтересів суспільства, в тому числі і право наймача спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2020 рокупозовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задоволена.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з доведеності позовних вимог.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимогах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що сама відповідачка перешкоджає їй в проживанні в спірній квартирі так не надає ключі . В малолітньому віці вона не могла самостійно визначати своє місце проживання. Квартира в котрій вона зареєстрована є єдиним її місцем проживання, іншого житла вона не має.

Посилається на судову практику та конвенційні принципи. Зокрема зазначає, щоусунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 . становить втручання у її право на житло, що гарантується статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін,перевіривши матеріали справи та обговороивш доводи апеляційної скарги приходить до наступного.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 48,2 кв.м., в тому числі житловою площею 29,0 кв.м.

Набуття права власностіна неї відбулось шляхом отримання свідоштва про право власності на Ѕ її частини та прийняття спадщини іншої її частки після смерті ОСОБА_4 ( а.с.4,5).

22.08.1996 року в спірній квартирі зареєстрована її донька- ОСОБА_2 1996 року народження( а.с.12.).

Встановлено, що з березня 2020 року відповідачка зверталась до правоохоронних органів з заявами про здійснення перешкод в проживанні своєю матірю- ОСОБА_1 .

Вподальшому відповідачка подала позовну заяву до суду про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення. Справа не розглянута.

Згідно частини 1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом зазначених норм права власник, за наявності для того законних підстав, має право вимагати усунення порушень свого права на житлове приміщення будь яким шляхом, зокрема як шляхом виселення осіб, що проживають у цьому приміщення так і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим приміщенням, якщо такі особи не проживають, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні.

Разом з тим, способи захисту порушеного права визначаються статтею 16 ЦК України або іншим законом тощо.

Судом встановлено, що при реєстрації донька ОСОБА_5 була малолітньою та тривалий час не проживала в спірній квартирі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 711/4431/17 зазначено, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Верховний суд також констатує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо найму житлового приміщення, та на які розповсюджуються норми Цивільного і Житлового Кодексів України.

Судами встановлено, що відповідачка зареєстрована у спірному приміщенні за місцем проживання своєї матері- ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

-про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням;

- про визнання особи безвісно відсутньою;

-про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.

При цьому позивачка не заявила вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не зазначила з якого часу її донька не прожимває без поважних ОСОБА_6 , а без встановлення таких фактичних обставин справи не можна дійти висновку, що її донька - ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою.

Враховуючи, що позивачем не дловедено, а судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_2 втратила право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 суд першої інстанції безпідставно зняв її з реєстрації.

В силу ст.376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволені позову так як позивачем не доведено, що відповідачка втратила право користування спірним житлом.

Враховуючи, що позовні вимога не підлягають задоволенню судова колегія в силу ст.141 ЦПК України сплачений апелянтом судовий збір в розмірі 1273 грн 81 коп. стягує на її користь з позивачки.

Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнии.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року, скасувати прийняти постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,залишити без задовелення.

Стягнути з ОСОБА_1 (інд: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (інд: НОМЕР_2 ) понесені судові витрати 1273 грн 81 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 22.06.2021 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

О.С.Комлева