Дата документу 14.06.2021
Справа № 334/2832/20
Провадження № 2/334/543/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району про визначення місця проживання дітей разом з батьком

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про визначення місця проживання дітей разом з батьком, мотивуючи свій позов тим, що колишня дружина відповідачка по справі ОСОБА_2 після розірвання шлюбу припинила свої обов`язки щодо виховання та спілкування з дітьми. Вона не зможе забезпечити усі потреби дітей. Відповідачка займається лише собою, не приділяє дітям належної уваги та часу. Здає їх до інтернату. Останнім часом ОСОБА_2 почала вживати спиртні напої, сваритись, недбало відноситися до дітей, вести аморальний спосіб життя, в будинку почали збиратися особи з аморальною поведінкою. Усі ці обставини негативно впливають на виховання дітей. Діти після розлучення часто залишаються проживати у батька, тому, він прийшов до висновку про те, що дітей необхідно забрати до себе та виховувати їх належним чином, про що повідомив Відповідача та орган опіки та піклування. Згоди щодо місця проживання дітей і передачі їх під його опіку та піклування із Відповідачем не досягнуто, а після розмови з Відповідачем остання почала чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та не дає з ними бачитися. Діти постійно хочуть до батька, коли він приводить їх до матері, вони не хочуть заходити до її дому, плачуть, бояться її.

За час розгляду справи в суді з приводу визначення місця проживання дітей з батьком, старший син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 став проживати разом з батьком, оскільки було встановлено факт насильства матері над дитиною, тому за рішенням компетентних органів, сина віддали батькові до ухвалення відповідного рішення суду.

У судовому засіданні позивач підтвердив факти, викладені у позовній заяві, доводив суду підстави звернення до суду з відповідним позовом та просив суд визначити місце проживання старшого сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком. Щодо визначення місця проживання середнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , просив суд залишити без розгляду.

Представник позивача підтримав позицію свого довірителя.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти позову, намагалася довести суду, що усі факти, викладені позивачем у позові та надані ним усні пояснення є неправдивими та не відповідають дійсності.

Відповідачка вважає, що діти повинні проживати разом з матір`ю.

Представник відповідача підтримав позицію своєї довірительки та доводив, що факт насильства над старшою дитиною ще не доведений в суді, тому будувати рішення лише на припущеннях не допустимо. Просив суд відмовити позивачу у позові.

Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району підтримав висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району та наголосив, що у січні 2020 гр. позивач по справі ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування із заявою щодо встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітніми дітьми, оскільки мати дітей гр. ОСОБА_2 чинила перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Встановлений розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району порядок участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми постійно порушувався з боку батьків, що підтверджується численними заявами.

22.02.2021 гр. ОСОБА_1 надав заяву до відділу служби щодо фізичного насильства над малолітнім ОСОБА_6 , 2009 р.н. з боку матері дитини. Малолітній ОСОБА_7 , 2009 р.н., повідомив, що бажає проживати з батьком, оскільки його мати постійно ображає, застосовує фізичну силу.

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, їх режим дня, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 разом з матір`ю гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як було встановлено в ході судового розгляду, 24 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 155.

Від шлюбу у них є троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

27 січня 2020 року Заводським районним судом м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було розірвано.

На сьогоднішній день Позивач разом з Відповідачем не проживає, подружніх стосунків не веде.

В жовтні 2019 гр. ОСОБА_2 звернулась до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення місця проживання малолітніх дітей, оскільки, зі слів матері дітей, взаємовідносини з батьком дітей конфлікті, дітей забирає без попередження, вихованням їх не займається, оскільки постійно працює.

12.11.2019 розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з матір`ю гр. ОСОБА_2 .

В січні 2020 гр. ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування із заявою щодо встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітніми дітьми, оскільки мати дітей гр. ОСОБА_2 чинила перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Встановлений розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району порядок участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми постійно порушувався з боку батьків, що підтверджується численними заявами.

22.02.2021 гр. ОСОБА_1 надав заяву до відділу служби щодо фізичного насильства над малолітнім ОСОБА_6 , 2009 р.н. з боку матері дитини. Малолітній ОСОБА_7 , 2009 р.н., повідомив, що бажає проживати з батьком, оскільки його мати постійно ображає, застосовує фізичну силу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 161 Сімейного кодексу України, а також враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли спірні правовідносини з питання визначення місця проживання дитини та спілкування сина з батьком, при цьому, мати не визнає вимоги ОСОБА_1 та наполягає на визначенні місця проживання сина з нею.

На час прийняття рішення сторони не побажали скористатись можливістю укладення мирової угоди з метою вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як за волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм про шлюб і сім`ю», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те з ким із них залишиться дитина, суд виходячи з рівності прав та обов`язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків приділяє більш уваги і турботи дитині, вік дитини і схильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, враховуючи, що перевага у матеріально побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Аналізуючи зібрані у справі докази, зокрема, акт обстеження умов проживання, характеристику з місця проживання матері, висновки вчителів та пояснення сторін у справі, враховуючи, що позивач позитивно характеризується, створив дитині всі необхідні умови проживання, добре дбає про сина, займається його здоров`ям, виявляє позитивний вплив на процес розвитку дитини, дитині комфортно та психологічно благополучно з батьком, суд вважає, в інтересах дитини, слід визначити місце проживання ОСОБА_8 разом з батьком.

Відповідачка ОСОБА_2 , доказів на підтвердження неможливості визначення місця проживання дитини з батьком не надала, лише наполягала на відмові у позові.

Також, суд взяв до уваги, покази ОСОБА_8 , який був допитаний судом у встановленому порядку та який чітко підтвердив своє бажання проживати разом з батьком, а з матір`ю йому достатньо спілкуватися по телефону, бо проживати з нею він не бажає, оскільки вона ображає його та застосовує фізичну біль.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків вимагатиме від судів ретельної перевірки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав зауважує людини, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v.UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання старшого сина ОСОБА_3 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд прийняв до уваги вимогу щодо залишення без розгляду вимоги визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, ст. ст.19, 150, 155, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району про визначення місця проживання сина разом з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем реєстрації батька ОСОБА_1 .

Вимогу ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н.Ю.Козлова