Справа №705/880/20
2/705/625/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2021 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області
в складі: головуючої-судді Білик О.В.
за участю секретаря судового засідання Щербакової Л.А.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_1
представника відповідача Цімохи Р.Р.
представника третьої особи Калінчук А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи Уманська міська рада, КЕВ м.Біла Церква, служба у справах дітей Уманської міської ради про усунення перешкод в користуванні службовим житлом шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Уманська міська рада, КЕВ м.Біла Церква, служба у справах дітей Уманської міської ради про усунення перешкод в користуванні службовим житлом шляхом виселення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він перебував з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 20.04.1991. 26.09.2006 позивачу, як військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 , відповідно до ордера № 146 було виділено службову однокімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_1 . Відповідач була вписана в ордер, як член сім`ї позивача. 22.12.2014 шлюб з ОСОБА_1 було розірвано. Оскільки позивач у 2015 році уклав шлюб вдруге та у нього народився син ОСОБА_3 , він вимушений був проживати із сім`єю у квартирі по найму. Позивач вважає, що він отримав квартиру на законних підставах, а ОСОБА_1 втратила право в ній проживати з моменту розірвання шлюбу, про що позивач неодноразово звертався до ОСОБА_1 про виселення з вказаної квартири. Однак відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити квартиру. На підставі вище викладеного, посилаючись на вимоги чинного законодавства України, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні службовою квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення з неї ОСОБА_1 та інших проживаючих з нею осіб, без надання іншого житла.
28.08.2020 від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, в якому вона вказує, що позовні вимоги не визнає. ОСОБА_1 зазначає, що на даний час вона є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_2 м.Умань і тому має повне та беззаперечне право проживати в службовому житлі в зв`язку з проходженням військової служби в ЗСУ. Вона посилається на те, що ОСОБА_1 звільнений від військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Крім того, на утриманні у відповідача перебуває малолітня дочка ОСОБА_4 .. Доказів неможливості користування житлом ОСОБА_1 не надав, а вона всі витрати по утриманню квартири несе сама, іншого житла у неї з дитиною немає, тому просить відмовити позивачу у задоволенні позову.
23.09.2020 на адресу суду позивач ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив усунути перешкоди в користуванні службовою квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з неї ОСОБА_1 та інших проживаючих з нею осіб, без надання іншого житла та вселення ОСОБА_1 в службову квартиру АДРЕСА_2 .
24.09.2020 на адресу суду надійшли пояснення представника третьої особи КЕВ м.Біла Церква, в яких вказано, що порядок надання житла військовослужбовцям та особам звільненим з військової служби визначений наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями». Оскільки відповідач ОСОБА_1 проходить військову службу, тому ні позивач ОСОБА_1 , ні КЕВ м.Біла Церква не має права вимагати звільнити житлове приміщення діючому військовослужбовцю, крім випадків передбачених ЖК України, доказів неможливості користування житлом ОСОБА_1 не надав.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні посилаючись на обставини, що викладені в позові, позовні вимоги підтримали та вказували на наявність підстав для їх задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позов, вважали позовну заяву не обґрунтованою та заперечували проти її задоволення.
В судовому засіданні представника третьої особи- служби у справах дітей Уманської міської ради Калінчук А.М. просила відмовити у задоволенні позову та вказувала, що у спірній квартирі проживає малолітня дитина, тому у разі виселення відповідача з малолітньою дочкою з квартири без надання іншого житлаж, будуть порушені права дитини.
Представник третьої особи - КЕВ м.Біла Церква в судове засідання не з`явився, до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутність.
Суд, врахувавши процесуальну позицію учасників розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, дійшов такого висновку.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд вважає, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради (архівний витяг) № 439 від 14.09.2006 на підставі клопотань начальника Уманського гарнізону від 26.06.2006 та від 04.09.2006, начальника КЕВ м.Черкаси від 30.06.2006 вирішено закріпити як службові квартири, у тому числі квартиру АДРЕСА_2 .
Виконавчим комітетом Уманської міської ради видано ордер №149 на службове житлове приміщення ОСОБА_1 з сім`єю яка складається з 2-х чоловік: ОСОБА_1 -чоловік; ОСОБА_1 - дружина, на право зайняття жилого приміщення однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 14.09.2006 № 439.
22.12.2014 рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_1 розірвано.
03.02.2016 рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про втрату права на житло відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Уманська міська рада про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання спільним майном подружжя на автомобіль та речі домашнього вжитку, поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу, стягнення компенсації за відчужений автомобіль- задоволено частково, у тому числі зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 .
07.04.2016 рішенням Апеляційного суду Черкаської області рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.02.2016 змінено: позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про втрату права на житло задоволено; визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 в частині зустрічних позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та в частині стягнення з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину грошових коштів в сумі 50437,50 грн., як компенсацію за відчужений автомобіль- відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.07.2018 рішення Апеляційного суду Черкаської області від 07.04.2016 у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення компенсації за відчужений автомобіль - скасовано, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2016 року у цій частині залишено в силі.

17.08.2018 позивач ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_1 надіслав лист-вимогу про добровільне виконання рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.02.2016.
14.02.2020 позивач ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_1 надіслав лист-вимогу про звільнення квартири АДРЕСА_2 .
Станом на 2015 рік старший прапорщик ОСОБА_1 перебував на військовій службі у відокремленому відділі зберігання в/ч НОМЕР_3 м.Умань з вересня 2012 по теперішній час (станом на 09.09.2015), відповідно до відомостей довідки № 408 в/ч НОМЕР_3 , що видана 09.09.2015.
02.08.2017 командиром в/ч НОМЕР_3 видано довідку № 159 про те, що ОСОБА_1 в період 10.02.2016 по 13.05.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісностіУкраїни в районі/районах проведення антитерористичної операції у м.Маріуполь Донецька область.
11.01.2020 відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 ( по строковій частині) № 6 ст.прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням контракту.
Відповідач ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 разом із своєю донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншого житла на праві власності відповідач не має, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
07.12.2017 відповідач ОСОБА_1 уклала контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки.
19.08.2020 командиром в/ч НОМЕР_2 видано довідку № 1046/63 про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 по теперішній час.
Отже, оскільки, як встановлено судом, відповідач вселилася у квартиру на підставі ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Той факт, що пунктом 25 Інструкції передбачає, що «підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення, зокрема: колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу)», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення з квартири, де відповідач проживає з неповнолітньою донькою.

Також суд звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК УРСР, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак стаття 125 ЖК УРСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

ЖК УРСР не роз`яснює зміст поняття одинокої особи, тому суд вважає за можливе використати Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Тобто, у розумінні статті 125 ЖК УРСР відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.

Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК УРСР як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла судом не встановлено, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.

Отже, на підставі зазначеного вище суд приходить до висновку, що заявлені вимоги не обгрунтовані на законі та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 258, 259, 263-264, 274, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи Уманська міська рада, КЕВ м.Біла Церква, служба у справах дітей Уманської міської ради про усунення перешкод в користуванні службовим житлом шляхом виселення відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17 червня 2021 року.

Суддя О.В. Білик