СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11699/20

пр. № 2/759/1141/21

11 червня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина А.О., Кучерук Н.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Сабодаш Р.Б. ,

представника відповідача - Амірової Ю.В. ,

представника третьої особи - Дикого О.В. ,

розглянувши у судовому засід анні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа: Офіс Генерального прокурора про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

16.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Офіс Генерального прокурора про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.06.2020 року його було звільнено з посади викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України (у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України) наказом від 09.06.2020 року № 384-к на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України. При цьому позивач ОСОБА_1 зазначає, що він має тривалий стаж роботи в органах прокуратури України та з листопада 2016 року працював у Національній академії прокуратури України. За час роботи в органах прокуратури, НАПУ та проходження військової служби він неодноразово заохочувався за сумлінне виконання своїх службових обов"язків, про що є записи у трудовій книжці. Він має статус учасника бойових дій з 1985 року. З 10.02.2016 по 16.06.2016 проходив військову службу в районі проведення АТО на території Донецької та Луганської області та приймав безпосередньо участь в антитерористичній операції, має статус учасника бойових дій АТО, на яких поширюється ціла низка визначених законом особливих соціальних та правових гарантій. Позивач вважає своє звільнення незаконним, при цьому вказує, що для ліквідації Національної академії прокуратури України потрібно, щоб припинилися відносини, пов"язані з підвищенням кваліфікації прокурорів і здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора, та відпала потреба в управлінні у таких відносинах, чого не відбулося. На думку позивача, обидві установи - Національна академія прокуратури України та новоутворений Тренінговий центр прокурорів України, мають однакові основні функції і завдання: підвищення кваліфікації прокурорів та здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора. Тренінговий центр прокурорів України, з огляду на свій правовий статус, основні функції і завдання, є по суті правонаступником Національної академії прокуратури України, знаходиться за адресою та користується засобами зв"язку Національної академії прокуратури України, все майно і майнові права якої перейшли до Тренінгового центру прокурорів України, що є однією з ознак реорганізації. Позивач вважає, що відповідач - Національна академія прокуратури України порушив встановлений законом порядок звільнення, а саме: не виконав належним чином обов"язок щодо його подальшого працевлаштування, не встановив факту неможливості переведення на роботу до реорганізованої установи, чим порушив ч. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення працівника з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, допускаєтся лише при неможливості перевести працівника на іншу роботу. Немотивована відмова позивачу у прийнятті на роботу до Тренінгового центру прокурорів України, вибіркова процедура призначення на посади працівників НАПУ до Тренінгового центру прокурорів України, на думку позивача, свідчить про грубе порушення принципу недискримінації.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 09.06.2020 року №384-к про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України, поновити позивача на посаді викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України або на рівнозначній посаді в Тренінговому центрі прокурорів України (у разі проведення державної реєстрації припинення Національної академії прокуратури України шляхом ліквідації). Стягнути з Національної академії прокуратури України або її правонаступника - Тренінгового центру прокурорів України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 року, станом на день винесення рішення - 11.06.2021, 398 704,60 грн.

Ухвалою судді від 22.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. (а.с. 106-108 том №1).

20 серпня 2020 року відповідач - Тренінговий центр прокурорів України подав відзив на позовну заяву (а.с. 122-131 том №1). Позовні вимоги не визнає, оскільки позивач помилково ототожнює способи припинення юридичної особи, як ліквідація і реорганізація, внаслідок чого позовні вимоги фактично грунтуються на правових наслідках реорганізації юридичної особи - роботодавця. Постановою КМ України № 175 від 03.03.2020 р. "Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" ліквідовано Національну академію прокуратури України. Зазначена постанова КМУ прийнята з метою реалізації положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 р., відповідно до якого система підвищення кваліфікації прокурорів мала бути істотно змінена і замість Національної академії прокуратури України передбачено створення Тренінгового центру прокурорів. Приймаючи рішення про ліквідацію Національної академії прокуратури України, КМ України і Офіс Генерального прокурора діяли в межах повноважень, встановлених в ст.ст. 5, 6 Закону України "Про управління об"єктами державної власності", а також п. 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури". Тренінговий центр прокурорів України був зареєстрований 10.03.2020 р. як новостворена установа, якій державне майно передане на праві оперативного управління. Правонаступництво прав і обов"язків Академії ні законом, ні постановами КМУ та наказами Офісу Генерального прокурора не передбачено. Обов"язок з працевлаштування може бути покладено на власника підприємства, установи, організації лише у випадку реорганізації юридичної особи, коли права та обов"язки юридичної особи переходять до іншої особи внаслідок правонаступницва. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов"язком роботодавця.

25 серпня 2020 року відповідач - Національна академія прокуратури України подала відзив на дану позовну заяву (а.с. 154-169 том №1), в якому просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що 08 квітня 2020 року Національна академія прокуратури України попередила викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України ОСОБА_1 з 17.06.2020 року на підставі ч. 1 ст. 40 ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України у зв"язку з ліквідацією Академії. У порядку, передбаченому чинним законодавством України, Національна академія прокуратури України повідомила первинну профспілкову організацію та Центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників. Наказом голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 09 червня 2020 року № 384-к позивач був звільнений з посади викладааи відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року у зв"язку з ліквідацією Академії. Вказує про надуманість доводів позивача, оскільки Тренінговий центр прокурорів України на відміну від Національної академії прокуратури України самостійно не здійснює функції зі спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів. Відповідно до постанови КМ України від 28 березня 2011 року №329 "Деякі питання матеріального забезпечення працівників Національної школи суддів України та Тренінгового центру прокурорів України" для Тренінгового центру прокурорів України, на відміну від Національної академії прокуратури України, взагалі не передбачається можливість прийняття на роботу осіб, які б здійснювали наукову чи навчальну діяльність як науковий співробітник чи викладач, а може мати у своїй структурі тільки консультантів та експертів, які безпосередньо не повинні здійснювати спеціальну підготовку та підвищення кваліфікації прокурорів. Тому, на думку відповідача, до Тренінгового центру прокурорів України не перейшли функції і завдання Національної академії прокурорів, яка створювалась та функціонувала як навчальний заклад, тобто самостійно здійснювала спеціальну підготовку та підвищення кваліфікації прокурорів, оскільки на Тренінговий центр фактично покладено функції та завдання з організації підвищення кваліфікації прокурорів. Засновник Національної академії прокуратури України - КМ України відмовився від виконання функцій зі спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів і не утворив нову юридичну особу публічного права, якій би передав виконання таких функцій. Тренінговий центр прокурорів України не може ввадатись юридичним правонаступником Національної академії прокуратури України. Крім того, вказує про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача з роботи.

07.09.2020 року третя особа - Офіс Генерального прокурора надав письмові пояснення у даній справі (а.с. 188-192 том №1), в яких також просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що Академію прокуратури України при Генеральній прокуратурі України утворено відповідно до постанови КМ України від 25.10.2002 р. № 582. Указом Президента України від 25.10.2007 р. № 1013/2007 Академії надано статус національної та іменовано її Національною академією прокуратури України. З набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, ст. 80 Закону України "Про прокуратуру" викладено в новій редакції та передбачено, що державною установою, яка здійснює підвищення кваліфікації прокурорів, є Тренінговий центр прокурорів України, який функціонує при Офісі Генерального прокурора. Генеральним прокурором видано наказ від 05.03.2020 р. № 129, яким припинено Академію шляхом ліквідації та утворено комісію з ліквідації Академії. Разом з тим, наказом Генерального прокурора від 05.03.2020 р. № 130 утворено Тренінговий центр прокурорів України на базі Академії, яка ліквідується. Відповідно до наказу Генерального прокурора від 05.03.2020 р. № 131 державне майно Національної академії прокуратури України, яка ліквідується, закріплено за Тренінговим центром прокурорів України. Зазначає, що Тренінговий центр прокурорів України створений як окрема юридична особа, якій присвоєно новий , про що внесені відповідні записи до вказаного державного реєстру. Приймаючи рішення про ліквідацію Національної академії прокуратури України, Офіс Генерального прокурора та КМ України діяли в межах повноважень, встановлених ст.ст. 5, 6 Закону України "Про управління об"єктами державної власності", а також Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури.

Ухвалою суду від 21.10.2020 року закрито підготовче провадження і дана справа призначена до судового розгляду (а.с. 247 -248 том №1).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представники відповідачів - Тренінгового центру прокурорів України та Національної академії прокуратури України, а також представник третьої особи - Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлені обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2002 року №1582 «Про утворення Академії прокуратури України» утворено Академію прокуратури України при Генеральній прокуратурі України. Міністерству освіти і науки доручено здійснити заходи, пов`язані з утворенням Академії.

Указом Президента України від 25 жовтня 2007 року №1013/2007 «Про надання Академії прокуратури України статусу національної», ураховуючи загальнодержавне і міжнародне визнання результатів діяльності Академії прокуратури України та її вагомий внесок у розвиток національної освіти і юридичної науки, надано Академії прокуратури України статус національної і надалі іменувати її - Національна академія прокуратури України (далі - НАПУ, Академія).

Рішенням Ради прокурорів України від 01 листопада 2017 року №19 затверджено Статут НАПУ у новій редакції (далі по тексту - Статут).

Згідно з п.1.11 Статуту до основних завдань Національної академії прокуратури України було віднесено: здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора з метою отримання та удосконалення ними знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення прокурорської етики та засвоєння правил особистої безпеки прокурора; підвищення кваліфікації працівників прокуратури, у тому числі військових прокурорів; організація та проведення наукових досліджень у галузі права з метою впровадження результатів наукової роботи та їх подальшого використання у прокурорській діяльності; взаємодія з державними органами, навчальними та науковими установами, у тому числі міжнародними для організації науково-методичного забезпечення прокурорської діяльності та діяльності державних службовців прокуратури; сприяння у діяльності органів прокурорського самоврядування та кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Основним видом діяльності Академії є вища освіта (КВЕД 85.42), що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виконання завдань Академії забезпечується працівниками Академії (п. 1.13 Статуту); до працівників Академії належать керівництво Академії, науково-викладацький склад та обслуговуючий персонал (п.3.1 Статуту).

За приписами розділу 9 Статуту припинення діяльності Академії відбувається шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації в порядку, встановленому законодавством України.

Наказом №1570-к від 22.11.2016 року ОСОБА_1 був призначений на посаду головного наукового співробітника Національної академії прокуратури України (а.с.22-32 том №1).

08 квітня 2020 року Національна академія прокуратури України попередила викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України ОСОБА_1 про вивільнення з 17.06.2020 року на підставі ч. 1 ст. 40 ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України у зв"язку з ліквідацією Академії. (а.с. 170, том №1)

Наказом Голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 09.06.2020 р. №384-к з 17.06.2020 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв"язку з ліквідацією установи). (а.с.21 том №1).

Середньомісячна заробітна плата позивача відповідно до довідки від 15.07.2020 на час його звільнення становила 22 274,70 грн. (а.с.33 том №1).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Як вбачається зі змісту вказаного наказу, підставою для звільнення позивача з займаної посади є ліквідація Національної академії прокуратури України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Частинами 1, 2 статті 49-2 КЗпП встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

За статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідацією юридичною особи є спосіб її припинення, при якому припиняються всі її права, а зобов`язання мають бути виконані повністю в межах ліквідаціи?ноі? процедури (стаття 111 ЦК Украі?ни). Під реорганізацією юридичноі? особи розуміють припинення юридичноі? особи з переходом прав та обов`язків до іншоі? особи (правонаступника) в порядку загального правонаступництва (стаття 104 ЦК Украі?ни). При цьому, згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП Украі?ни, у разі реорганізаціі? (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП України).

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.

Загальні положення щодо здійснення ліквідації юридичної особи визначені статтями 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 110 Цивільного кодексу України юридична особа ліквідується:

1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;

2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади;

3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Статтею 135 Господарського кодексу України встановлено, що власник майна має право одноосібно на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства. Власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - це здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Такі повноваження можуть здійснювати не тільки органи виконавчої влади, але й органи судової та законодавчої влади.

Статтею 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, який визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Повноваження Кабінету Міністрів України як суб`єкта управління державною власністю не є вичерпними (п. 26 ч. 2 ст. 5 згаданого Закону).

При цьому частиною 1 статті 4 цього Закону встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності, серед інших, є органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань приймають рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності.

Перелік питань, які визначаються і встановлюються виключно законами України, врегульований статтею 92 Конституції України. Створення та ліквідація державних установ, організацій та підприємств не потребує регулювання на рівні закону, за виключенням випадків, коли інше прямо визначено у Конституції України та спеціальному законі.

Судом встановлено, що Національна академія прокуратури України була утворена постановою Кабінету Міністрів України від 25.10.2002 №1582, закон не містив і не містить норми про те, що Національна академія прокуратури України створюється, реорганізується чи ліквідується виключно законом, тому доводи позивача про правову невизначеність з питання ліквідації Академії не підтверджуються чинним законодавством.

Як убачається зі змісту листа Національної академії прокуратури України №12/42 від 14.01.2020 на адресу Генерального прокурора Р.Рябошапки та доповідної записки до нього, ректор Академії Толочко О.М. зазначав, що найбільш прийнятним вбачається спосіб припинення діяльності НАПУ шляхом її ліквідації.

Постанова Кабінету Міністрів України № 175 від 03.03.2020, якою було ліквідовано Національну академію прокуратури України, та накази Офісу Генерального прокурора щодо ліквідації Академії та створення Тренінгового центру прокурорів України не скасовані та не визнані протиправними. Наявність будь-яких судових спорів не може свідчити про протиправність чи незаконність зазначених нормативно-правових актів, які не скасовані у встановленому законом порядку.

Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 11 лютого 2021 року по справі №640/7234/20, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021, відмовлено у задоволенні позову Толочка О.М. до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказів Офісу Генерального прокурора від 05 березня 2020 року №129 "Про ліквідацію Національної академії прокуратури України", №130 "Про деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України", №131 "Про закріплення державного майна за Тренінговим центром прокурорів".

Так, Окружний адміністративний суд м.Києва, у рішенні зазначив, що оскільки НАПУ утворено постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2002 року №1582, суд вважає правомірним прийняття рішення про її ліквідацію цим же органом; доводи позивача стосовно того, що у Генерального прокурора були відсутні повноваження щодо ліквідації НАПУ та розпорядження її майном є безпідставними і спростовуються наведеними нормативно-правовими актами про повноваження Кабінету Міністрів України і Генерального прокурора у сфері управління державним майном.

05 березня 2020 року Генеральним прокурором Рябошапкою Р.Г. видано наказ №130 «Деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України», яким відповідно до статей 9, 80 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 25 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 175 від 03 березня 2020 року, утворено Тренінговий центр прокурорів України на базі НАПУ, що ліквідується.

Відповідно до інформації з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Тренінговий центр прокурорів України зареєстровано 10.03.2020 як окрему юридичну особу, а Національна академія прокуратури України перебуває у стані припинення.

Пункти 180, 181 Рекомендацій XXXI Четвертого раунду оцінки «Запобігання корупціі? серед народних депутатів, суддів та прокурорів» GrecoRC4(2019)28, ухвалені 6 грудня 2019 року, на які покликається позивач, не мають відношення до питань правонаступництва (реорганізації) Національної академії прокурорів України.

Відповідно до Статуту Тренінгового центру прокурорів України, затвердженого наказом Генерального прокурора №243 від 29 травня 2020 року, ця державна установа здійснює: підвищення кваліфікації прокурорів; підготовку осіб, які успішно пройшли процедуру добору на посаду прокурора, спеціальну підготовку кандидатів на посаду прокурора, відповідно до Закону; підвищення кваліфікаціі? державних службовців, у тому числі органів прокуратури, з метою розвитку професіи?ноі? компетентності, а також працівників інших органів правопорядку, державних органів, установ, організаціи? незалежно від форми власності; добір та навчання тренерів; координацію діяльності регіональних відділень; міжнародне співробітництво.

Відповідно до п.14 Статуту Тренінгового центру прокурорів України до тренерськоі? діяльності залучаються прокурори, а також викладачі закладів вищоі? освіти, науковці, експерти та зовнішні тренери на підставі та умовах, визначених законодавством. Залучення фахівців до тренерської діяльності здійснюється на підставі договорів цивільно-правового характеру, з оплатою у розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України № 329 від 28 березня 2011 року «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Національної школи суддів України та Тренінгового центру прокурорів України» (чинною на дату виникнення спірних правовідносин) та №1307 від 23 грудня 2020 року «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Тренінгового центру прокурорів України».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 329 «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Національної школи суддів України та Тренінгового центру прокурорів України» (чинної на дату виникнення спірних правовідносин), постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року №1307 «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Тренінгового центру прокурорів України», а також структури Тренінгового центру і його штатного розпису, погоджених Генеральним прокурором 07.04.2020, науково-педагогічні посади у Тренінговому центрі відсутні.

Таким чином, ця державна установа в силу нормативних приписів здійснює підвищення кваліфікації прокурорів не власними силами, а залучає до цього процесу практикуючих фахівців.

Позивач до Тренінгового центру прокурорів України із заявкою на залучення до тренерської діяльності, форма якої розміщена на офіційному сайті Тренінгового центру, не звертався.

Водночас відповідно до п.3.1 Статуту Академії до працівників належали керівництво Академії, науково-викладацький склад та обслуговуючий персонал.

Науково-педагогічний працівник - вчений, який має вищу освіту не нижче другого (магістерського) рівня, відповідно до трудового договору (контракту) в університеті, академії, інституті професійно провадить педагогічну та наукову або науково-педагогічну діяльність та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестації у випадках, визначених законодавством (ст.1 Закону України «Про науку і науково-технічну діяльність»).

Судом встановлено, що позивач на момент його звільнення у зв`язку з ліквідацією Академії займав посаду викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів Національної академії прокуратури України.

За змістом посадової інструкції викладача відділу підвищення кваліфікації прокурорів з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях інституту підвищення кваліфікації прокурорів до трудових обов`язків позивача відносились такі функції: проведення навчальної, наукової, виховної навчально-методичної роботи з дисциплін, що викладаються відділом; підготовка підручників, навчальних посібників, інших навчально-методичних матеріалів (методичних розробок, рекомендацій тощо) з навчальних дисциплін відділу; проведення наукових досліджень, науково-технічних розробок тощо; сприяння впровадженню результатів науково-дослідних розробок у навчальний процес Академії; участь у наукових конференціях, круглих столах, семінарах, тощо (а.с.180-183 том №1).

Доводи позивача про тотожність завдань, функцій, штатного розпису, структури Тренінгового центру прокурорів України і Національної академії прокурорів України, посадових обов`язків їх працівників, спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Той факт, що частина державного майна, яке раніше було закріплене за НАПУ на праві оперативного управління, була передана Тренінговому центру наказом Офісу Генерального прокурора від 11.06.2020 №50б, не призводить до правонаступництва прав і обов`язків ліквідованої установи, зокрема у відносинах з працівниками такої установи.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора, в тому числі має право створювати державні установи та передавати їм майно на праві оперативного управління.

Пунктом 3.4.4 Державного класифікатора ДК 002:2004 «Класифікація організаційно-правових форм господарювання» передбачено, що державна установа утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Також суд враховує, що п.25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачає створення Тренінгового центру прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України.

Доводи позивача про наявність порушень трудового законодавства при його звільненні стосуються виключно правових наслідків реорганізації, проте такі доводи є безпідставними у зв`язку з відсутністю як юридичного, так і фактичного правонаступника Національної академії прокуратури України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно із ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Крім того, відповідно до абз. 3 п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією установ, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання не пізніше ніж за два місяці до вивільнення.

На виконання вимог ст. 111 Цивільного кодексу України, статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю, ст. 22 Закону України «Про професійні спілки», ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» ліквідаційна комісія Академії вчинила наступні дії з вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією: надано первинній профспілкової організації інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися та про терміни проведення звільнень (копія листа вих. № 13/281 від 16.03.2020 року); за два місяці до запланованих звільнень подано до Державної служби зайнятості звіт про заплановане вивільнення працівників за формою звітності № 4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (копія звіту залучена до матеріалів справи); 06 квітня 2020 року здійснено попередження позивача про його вивільнення з 17 червня 2020 року на підставі частини 1 статті 40, частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України у зв`язку з ліквідацією Академії.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону Украі?ни «Про заи?нятість населення» основними завданнями центрального органу виконавчоі? влади, що реалізує державну політику у сфері заи?нятості населення та трудовоі? міграціі?, и?ого територіальних органів є: реалізація державноі? політики у сфері заи?нятості населення та трудовоі? міграціі?; сприяння громадянам у підборі підходящоі? роботи; надання роботодавцям послуг з добору працівників; участь в організаціі? проведення громадських та інших робіт тимчасового характеру; сприяння громадянам в організаціі? підприємницькоі? діяльності, зокрема, шляхом надання індивідуальних та групових консультаціи?; організація підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікаціі? безробітних з урахуванням поточних та перспективних потреб ринку праці; проведення професіи?ноі? орієнтаціі? населення тощо.

З огляду на викладене обов`язок з працевлаштування може бути покладено на власника підприємства, установи, організаціі? лише у випадку реорганізаціі? юридичноі? особи, коли права та обов`язки юридичноі? особи переходять до іншоі? особи внаслідок правонаступництва.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року у справі N 199/742/17).

Покладення на державні установи як роботодавця у разі їх ліквідації додаткових обов`язків з працевлаштування звільнених працівників чинним законодавством не передбачене.

Відповідно до статті 11 Підрозділу D Конвенції Міжнародної організації праці N 158 "Про припинення трудових прав з ініціативи роботодавця" (ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року) працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це в розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини у зв`язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження. Коли роботодавець планує здійснити значні зміни виробництва, програми, організації, структури чи технології, котрі можуть призвести до припинення трудових відносин, він повинен якомога раніше провести з відповідними представниками працівників консультації, зокрема щодо здійснення таких змін, їхніх можливих наслідків та щодо заходів запобігання несприятливим наслідкам. У разі припинення трудових відносин з причин економічного, технічного, структурного чи аналогічного плану заходами, які відповідають умовам кожної країни і яких вживає компетентний орган, по змозі у співробітництві з роботодавцем і відповідними представниками працівників, треба сприяти найскорішому влаштуванню звільнених працівників на іншій роботі та, при потребі, набуттю ними професійної підготовки чи перепідготовки (п.25 Рекомендацій щодо припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця №166).

Статтею 1 Рекомендації визначено, що її положення можуть застосовуватись через національне законодавство або правила, колективні договори, правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства, рішення арбітражних або судових органів чи будь-яким іншим способом, що відповідає національній практиці й підходить до національних умов.

Судом установлено, що відповідач дотримав порядок звільнення позивача, встановлений статтями 40, 48, 49-2 КЗпП України та Законом України «Про зайнятість населення».

Щодо необхідності застосування зазначеної позивачем судової практики (висновків, наведених у постановах Верховного Суду), яка сформована у справах про поновлення на посадах в юридичних особах публічного права, які ліквідуються, суд виходить з наступного.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі N 910/3040/16). Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Так, постанови Верховного Суду України від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14, від 27.05.2014 № 21-108а14 стосувались випадку ліквідації регіональних митниць та створення у структурі Державної митної служби нових регіональних митниць; постанови Верховного Суду України від 31.01.2018 № 824/3229/14-а - ліквідації відділу в обласній адміністрації та утворення на його базі нового відділу з тими самим функціями і підпорядкуванням; постанови Верховного Суду від 25.06.2020 № 420/6852/18, від 14.03.2018 №802/113/16-а - ліквідації головних управлінь Міністерства внутрішніх справ України в областях та утворення головних управлінь Національної поліції з тими самими функціями і залишенням останніх у структурі Національної поліції, діяльність якої спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України; постанови Верховного Суду від 12.12.2018 № 815/436/17, від 10.10.2018 № 816/979/17 - ліквідації управлінь Державного агентства рибного господарства та утворення на їх місці нових управлінь з тими самими функціями та підпорядкуванням; постанови Верховного Суду від 07.05.2020 № 591/3048/16-а, від 20.12.2019 № 591/3053/16-а, від 13.09.2019 № 591/3065/16 від 21.03.2018 № 802/651/16-а - ліквідації управлінь державних адміністрацій та утворення на їх базі нових управлінь.

В усіх без виключення постановах Верховного Суду України від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14, від 27.05.2014 № 21-108а14, від 27.03.2019 № 212/9737/15-ц, від 31.01.2018 № 824/3229/14-а та постановах Верховного Суду від 25.06.2020 № 420/6852/18, від 14.03.2018 № 802/113/16-а, від 07.05.2020 № 591/3048/16-а, від 20.12.2019 № 591/3053/16-а, від 13.09.2019 № 591/3065/16-а, від 12.12.2018 № 815/436/17, від 10.10.2018 № 816/979/17, від 21.03.2018 № 802/651/16-а йдеться про те, що у кожному із цих випадків новоутворена юридична особа публічного права - суб`єкт владних повноважень виконував ті самі функції і завдання, що й ліквідований суб`єкт без зміни способу та форми виконання завдань та здійснення функцій, оскільки йдеться про інституційну наступність.

Ні Національна академія прокуратури України, ні Тренінговий центр прокурорів України не наділені владними повноваженнями, не відносяться до державних органів і суб`єктів державних повноважень, правовідносини із колишніми працівниками Академії є трудовими, а не публічною службою, порядок звільнення внаслідок ліквідації Академії регулюється трудовим законодавством.

У постанові від 26.11.2020 у справі №640/15027/20 Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що Національна академія прокуратури України не є суб`єктом владних повноважень і не належить до органів прокуратури, а посади викладачів не відносяться до посад публічної служби.

Водночас у справах цивільної юрисдикції сформульовано висновки про те, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця (постанова Верховного суду від 23 грудня 2019 року у справі N 199/742/17).

Аналізуючи доводи позивача про необхідність застосування практики ЄСПЛ, суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні Chen v. The Netherlands (заява № 37075/06) вказав, що Конвенція як така не гарантує права на працю, а отже, пряме застосування практики Суду до правовідносин, які виникають з трудових спорів, є помилковим.

Позивач помилково покликається на позицію Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), оскільки вказане рішення є рішенням Суду Європейського Союзу (Європейського Суду Справедливості), а не рішенням Європейського суду з прав людини. Тільки рішення Європейського суду з прав людини застосовуються в Україні як джерело права. Натомість до вступу України до Європейського Співтовариства рішення Суду Європейського Союзу не мають статусу джерела права.

В усіх справах, що можуть стосуватись права на «розвиток особистості в професійного та ділового характеру» і на які покликається позивач, йдеться не про право на працю і не про захист від незаконного звільнення, а про право на провадження ділової діяльності або позбавлення права на доступ до конкретної професії загалом.

Так, у справі NIEMIETZ v. GERMANY її предметом є поширення гарантій, передбачених Конвенцією в статті 8, на офіс адвоката, який зазнав обшуку. У цій справі суд досліджував особливості здійснення професійної діяльності адвоката і необхідність автономного застосування поняття «житло» до офісу адвоката.

У справі ж "Сідабрас і Дзяутас проти Литви" (заяви 55480/00 and 59330/00 Sidabras and Dziautas v. Lithuania) йшлось про те, що у травні 1999 року заявників було звільнено із займаних посад на підставі Закону "Про оцінку КДБ (НКВС, НКДБ, МДБ) СРСР і теперішньої діяльності кадрових співробітників цієї організації" (далі - Закон про оцінку КДБ), який був прийнятий 16 липня 1998 року і набув чинності 1 січня 1999 року. Згідно з цим законом колишні кадрові співробітники КДБ не мають права протягом 10 років після набуття цим законом чинності працювати на державній службі, у військових структурах, поліції, прокуратурі, судах, на дипломатичній службі, митницях, у правовій сфері, у банках, в організаціях зв`язку та у закладах освіти. Розглядаючи цю справу, суд вказав, що звільнення по люстрації з державної служби може бути прийнятним, а от постійна заборона на працю в приватних компаніях - ні. Таким чином, у цій справі йшлось не про право на працю як таку, а про всеосяжну заборону на працевлаштування в майбутньому в приватних компаніях. Відтак, ця справа також не є такою, яка стосується права на працю будь-якої особи при ліквідації роботодавця.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає нагальній суспільній необхідності, та, зокрема якщо воно є пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Термін згідно із законом, серед іншого, позначає те, що воно повинно мати певне підґрунтя в національному законодавстві. Підґрунтям для звільнення позивача були викладені вище у їх системному взаємозв`язку норми Закону України «Про прокуратуру» із змінами, Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, які надавали компетентним органам державної влади право прийняти рішення про ліквідацію юридичної особи, а уповноваженому роботодавцем органу - рішення про вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією юридичної особи.

Легітимною метою для прийняття вказаних рішень були необхідність докорінної зміни системи спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів, а також забезпечення інституційної незалежності державної установи, що здійснюватиме підвищення кваліфікації прокурорів і їх спеціальну підготовку, від будь-яких гілок влади. Так, ліквідувавши Національну академію прокуратури України, Кабінет Міністрів України відмовився від необхідності подальшого заснування подібних юридичних осіб, тим самим надавши інституційно незалежному Генеральному прокурору право самостійно визначати державну установу, яка забезпечуватиме іншу форму підготовки і підвищення кваліфікації прокурорів.

Щодо необхідності подібних заходів у демократичному суспільстві, то проведення реформ, зокрема і тих, що відбуваються у сфері правосуддя, подекуди пов`язано з втратою роботи особами, які працювали в юридичних особах, що підлягають невідкладному реформуванню. Без проведення таких змін ставиться під загрозу функціонування держави, зокрема, сфери правосуддя.

Стосовно позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі у відповідача - Тренінговий центр прокурорів України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частини 6 статті 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення), в даному разі проведення припинення відповідача-2.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статей 235, 240-1 КЗпП України.

Разом з тим, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції інших осіб, а саме поновити позивача на роботі у новоствореній юридичній особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Рекомендацією N R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що питання призначення певної особи на посаду в установі належить до компетенції власника, який укладає трудовий договір із працівником, а тому є саме дискреційним повноваженням відповідача - Тренінгового центру прокурорів України. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі N 755/3495/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі N 823/5365/15, 11 червня 2020 року у справі N 804/4143/16.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було дотримано відповідачем.

Посилання позивача з приводу того, що відповідач-Тренінговий центр прокурорів України є фактичним правонаступником відповідача-Національної академії прокуратури України, не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені доказами, які знаходяться в матеріалах справи.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та трудового законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Оскільки вимога позивача про стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі, вона задоволенню також не підлягає.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 36, 40, 44, 49-2, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, статтями 104, 111 Цивільного кодексу України, статтями 1, 5, 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», статтями 8, 80 Закону України «Про прокуратуру», статтею 50 Закону України «Про зайнятість населення», статтею 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року №175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», статтями 2-7, 10, 12, 19, 76-81, 133 -141, 262-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа: Офіс Генерального прокурора про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Зазначити дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач 1: Національна академія прокуратури України в особі Комісії з ліквідації, ; місцезнаходження за адресою: м.Київ, Юрія Іллєнка, 81-б;

Відповідач 2: Тренінговий центр прокурорів України, ; місцезнаходження за адресою: м.Київ, Юрія Іллєнка, 81-б;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Офіс Генерального прокурора, ; місцезнаходження за адресою: м.Київ, вулиця Різницька, 13/15.

Повний текст рішення виготовлено 22.06.2021.

Суддя: Н.Д.Бабич