Головуючий суду 1 інстанції - Рукас О.В.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 417/6998/18
Провадження № 22-ц/810/19/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Іменем України
10 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Коновалової В.А.,
суддів: Гаврилюка В.К., Луганської В.М.,
учасники справи:
позивач - Харківський національний університет внутрішніх справ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу
за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх
на рішення Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року, ухвалено у складі судді Рукас О.В. в с Марківка Луганської області,
за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням,
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням, в обґрунтування якого зазначило, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України зі вступу до Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка до 13 вересня 2018 року. Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 28 серпня 2014 року № 189 о/с відповідача відповідно до наказу МВС України від 07 серпня 2014 року № 792 «Про переведення курсантів Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка та Донецького юридичного інституту МВС України», переведено для подальшого навчання з 30 серпня 2014 року курсантом, з 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції за напрямом підготовки «Правознавство» Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка на 2-й курс навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції за напрямом підготовки «Правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ. Наказом Харківського національного університету внутрішніх від 31 серпня 2015 року № 355 о/с відповідача переведено на наступний курс. Наказом Харківського національного університету внутрішніх від 29 серпня 2016 року № 585 о/с відповідача переведено на наступний курс. Наказом Харківського національного університету внутрішніх від 04 березня 2017 року № 69 о/с відповідача відрахували зі складу курсантів та відкомандирували до Головного управління Національної поліції в Луганській області для подальшого проходження служби. Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 13 вересня 2018 року № 431 о/с відповідача звільнено згідно із Законом України «Про Національну поліцію» за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням).
01 вересня 2014 року між відповідачем, Харківським національним університетом внутрішніх та Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням відмовлено.

Суд обґрунтував рішення тим, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ України 06 листопада 2015 року, а позивач до суду з даним позовом про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі звернувся 04 грудня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, перебіг якого закінчився 06 листопада 2018 року, і про застосування наслідків спливу якого представником відповідача заявлялося клопотання.

Тому, суд першої інстанції, беручи до уваги зазначені вище обставини справи, дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі Харківський національний університет внутрішніх справ просить рішення Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Харківський національний університет внутрішніх справ зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про те, що підставою відшкодування є факт звільнення відповідача 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ.

Наказом ХНУВС від 30 грудня 2015 року № 241 о/с прийнято на службу до Національної поліції з 28 грудня 2015 року, зараховано до стажу служби в поліції період навчання з 07 листопада 2015 року по 28 грудня 2015 року відповідно до частини 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень закону України «Про національну поліцію» курсанта 3-го курсу факультету № 2 Харківського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю 6.030401 «Правознавство» присвоївши спеціальне звання «рядовий поліції» - ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 був курсантом і навчався для подальшої служби в міліції, після зміни органу продовжив навчання для подальшої служби в Національній поліції відповідно до договору від 01 вересня 2014 року, який відповідачем не визнавався недійсним.

Наказом ХНУВС від 04 березня 2017 року № 69 о/с відповідача відрахували зі складу курсантів та відкомандирували до ГУНП в Луганській області для подальшого проходження служби.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області від 13 вересня 2018 року №431 о/с відповідача звільнено відповідно до п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Листом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 18 вересня 2018 року №3386/111/19-2018, який Харківський національний університет внутрішніх справ отримав 26 вересня 2018 року, позивача повідомлено про звільнення ОСОБА_1 зі служби. Таким чином, позивач вважає, що перебіг строку позовної давності почався з моменту, коли Харківському національному університету внутрішніх справ стало відомо про порушення його права, а саме з 26 вересня 2018 року.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 11 січня 2020 року ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року залишити без змін, посилаючись на те, що перебіг строку позовної давності почався з дня звільнення з органів внутрішніх справ, а саме з 06 листопада 2015 року, що підтверджується записом в трудовій книжці та про що безпосередньо був обізнаний відповідач. Також зазначає, що відповідно до п.4.4 договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ б/н від 01 вересня 2014 року передбачено порядок досудового врегулювання спору щодо порядку відшкодування особою зазначених витрат, отже звернення до суду з даним позовом є передчасним і є підставою для відмови в задоволенні позову.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 отримав 13 січня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2 а.с. 218).

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження Харківський національний університет внутрішніх справ отримав 19 січня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2 а.с. 221).

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням в сумі 30139,62 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762 * 100 = 176200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст.8ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ України 06 листопада 2015 року, а позивач до суду з даним позовом про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі звернувся 04 грудня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, перебіг якого закінчився 06 листопада 2018 року, і про застосування наслідків спливу якого представником відповідача заявлялося клопотання.

Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня

2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно пункту 17 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2014 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ (виконавець), Головним управління МВС України в Луганській області (замовник), з другого боку, та громадянином України ОСОБА_1 (особа), з третього боку укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.

Предметом договору є підготовка за державним замовленням на денній формі

навчання фахівця освітньої - кваліфікаційного рівня бакалавр за напрямом «Правознавство» (п. 1 договору).

Згідно витягу з наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 28 серпня 2014 року № 189 о/с, відповідно до наказу МВС України від 07 серпня 2014 року № 792 «Про переведення курсантів Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка та Донецького юридичного інституту МВС України», переведено для подальшого навчання з 30 серпня 2014 року рядового міліції ОСОБА_1 з 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції за напрямом підготовки «Правознавство» Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка на 2-й курс навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції за напрямом

підготовки «Правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ.

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 31 серпня 2015 року № 355 ОСОБА_1 переведено з 1 го на 2-й навчальний курс навчально наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції напрямом підготовки «Правознавство» з 01 вересня 2015 року.

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 29 серпня 2016 року № 585 відповідача ОСОБА_1 переведено на наступний курс за напрямом підготовки «Правознавство» з 01 вересня 2016 року.

Відповідно до витягу з Наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 04 березня 2017 року № 69 о/с, відраховано зі складу курсантів 4-го курсу факультету № 2 за спеціальністю «Правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ з 04 березня 2017 року та направлено до ГУНП в Луганській області лейтенанта поліції ОСОБА_1 сума витрат, пов`язаних з його утриманням складає 30139 грн 62 коп.

ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року, що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 .

Наказом ГУПН в Луганській області від 13 вересня 2018 року № 431 о/с відповідача ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, згідно із Законом України «Про Національну поліцію» за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням).

За змістом статті 9 Закону України «Про міліцію», чинного на час укладення договору про підготовку фахівця у вищому начальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З наведених норм вбачається, що навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, особа відноситься до публічної служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та у постанові від 13 березня 2019 року у справі 723/18/17 Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, та зазначивши, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вище обставини, у достатній мірі не врахував вимоги закону під час розгляду справи по суті та помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на пропуск позивачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є необґрунтованим з огляду на таке.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 11 січня 2021 року поновлено Харківському національному університету внутрішніх справ строк на апеляційне оскарження рішення Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року.

Слід зазначити, що норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

При поновлення позивачу строку на апеляційне оскарження, судом апеляційної інстанції враховувався період часу після постановлення судом першої інстанції рішення та звернення позивача із апеляційною скаргою, час отримання ним копії рішення суду, причини пропуску строку, істотні перешкоди і труднощі, що суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк, а саме перебування представника Харківського національного університету внутрішніх на лікарняному, із наданням підтверджуючих документів, та необхідний час для складання і обґрунтування апеляційної скарги.

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції про права людини належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Щодо суті апеляційної скарги

Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року слід скасувати та провадження у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням закрити.

Роз`яснити Харківському національному університету внутрішніх право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Луганського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. 377, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх задовольнити частково.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням закрити.

Повідомити Харківський національний університет внутрішніх справ, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.М. Луганська

В.К. Гаврилюк