Справа № 159/1709/20 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/100/21 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного письмового провадження, без виклику учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 15.04.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згодом розмір кредитного ліміту був збільшений до 5200 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач вказував, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги про погашення заборгованості не реагувала, внаслідок чого станом на 20.01.2020 року утворилась заборгованість у сумі 57419,81 грн, з яких: 32890,86 грн заборгованість за тілом кредиту; 13063,76 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, 8254,72 грн нарахована пеня; 500,00 грн штраф (фіксована частина), 2710,47 грн штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 у користь АТ КБ "ПриватБанк" за кредитом №б/н від 15.04.2013 у сумі 57419,81 грн та 2102 грн судового збору.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 15 квітня 2013 року в розмірі 45954 грн 62 коп. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наведені в позовній заяві твердження щодо надання нею згоди на підписання заяви та Умов і Правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що складають між сторонами договір, є безпідставними. При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла вона, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету. Вказує, що в анкеті-заяві взагалі відсутні умови щодо сплати відсотків за користування кредитом. Кредитний ліміт був збільшений банком в односторонньому порядку тричі, що свідчить про недотримання позивачем вимог Закону України «Про захист прав споживача», у зв`язку з неповідомленням споживача про умови кредитування. Також вказує на те, що згідно з наданим банком розрахунком заборгованості сума, зазначена у позовних вимогах, не відповідає заборгованості відповідача станом на 16.03.2020. Зокрема, видно, що відсоткова ставка за користування кредиту на момент укладення кредитного договору становила 30% річних або 2,5 % місячних. Однак, починаючи з 01.09.2014, банк нараховує 34,8% за користування кредитом, а з 01.04.2015 43,2%, з 01.06.2015 нарахування відсотків здійснювалось за ставкою 2,5, 2,9, 3,6% кілька разів на місяць; з 01.01.2016 за ставкою 2,9, 3,6%, а з 01.08.2016 за ставкою 3,6%. Зазначає, що незрозумілим є списання банком коштів за сервісом «оплата частинами». Вказує, що не враховано також судом пропуск строку позовної давності щодо вимог про нарахування відсотків.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ПриватБанк» покликається на безпідставність апеляційної скарги і вважає її такою, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи вимоги банку частково, суд виходив з того, що позивач належно обгрунтував свої вимоги про стягнення з відповідача 32890,86 грн заборгованості за тілом кредиту та 13063,76 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України. Суд також зробив висновок, що заява ОСОБА_1 про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, є необгрунтованою. В той же час банк не довів підстав для стягнення з відповідача усіх інших складових заборгованості пені та штрафів, а відповідач не надала належних доказів, що тіло кредиту, відсотки, нараховані позивачем відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, визначені позивачем невірно та не вказала, в чому саме полягає неправильність розрахунку, де допущена помилка, не надала щодо цього свій розрахунок. Боржником не спростовані розрахунок заборгованості і виписка з карткового рахунку, у якій повно і вичерпно відображений рух коштів по рахунку, на основі якого і зроблений розрахунок заборгованості.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі не можна, оскільки вони в частині вимог щодо нарахування відсотків на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України не відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону.

Згідно з частинами першою п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що 15.04.2013 року було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згодом розмір кредитного ліміту був збільшений до 5200 грн.

Договір укладено у формі анкети-заяви.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком кредитний договір.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, у зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором відповідно до розрахунку банку станом на 20.01.2020 заборгованість відповідача складає 57419,81 грн, з яких: 32890,86 грн заборгованість за тілом кредиту; 13063,76 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, 8254,72 грн нарахована пеня; 500,00 грн штраф (фіксована частина), 2710,47 грн штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути тіло кредиту, проценти за ст.625 ЦК України, пеню та штрафи.

Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які не підписані ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме додані до позовної заяви Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» розуміла ОСОБА_1 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з боржника пені, та штрафів задоволенню не підлягають, врахувавши при цьому й ті обставини, що банк не заявляв позовних вимог до відповідача про стягнення процентів за користування кредитом.

Проте, як видно з позовної заяви, банк просив стягнути проценти в сумі 13063,76 грн у порядку ст. 625 ЦК України. Із розрахунку, приєднаного банком до справи, вбачається, що такі проценти банком нараховувалися за період з 01.10.2019 року по 02.01.2020 року за процентною ставкою 86,4 % (а.с.21). Однак, нарахування процентів за ст.625 ЦК України у вказаному розмірі не обумовлено, сторонами не узгоджено і банком не обгрунтовано.

Отже, в цій частині також вимоги банку не підлягають до задоволення у заявленому розмірі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що відсотки слід нараховувати в межах позовних вимог (до 20.01.2020 р.), виходячи з базової ставки 3% річних, визначеної у ст. 625 ЦК України, а саме - у розмірі 302,78 грн, виходячи із тіла кредиту 32890,08 грн, за період з 01.10.2019 р. по 20.01.2020 р. (112 днів) (виходячи із розрахунку за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів прострочення]).

Отже, рішення належить в цій його частині змінити, визначивши новий розмір заборгованості за нарахованими відсотками в порядку ст.625 ЦК України в сумі 302,78 грн, а не 13063,76 грн, які були заявлені банком та стягнуті судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд доходить висновку про те, що вимоги відповідача в апеляційній скарзі підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за договором № б/н від 15.04.2013 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 32890,86 грн та 302,78 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 625 ЦК України, а всього -33193,64 грн .

Таким чином, доводи апелянта про те, що місцевим судом при винесенні рішення не було прийнято до уваги надані позивачем письмові докази, не надано їм належної оцінки в порядку ст. 89 ЦПК України, зокрема не враховано змісту виписки з рахунку, а також анкети - заяви, базову процентну ставку, не є повністю обґрунтованими та лише частково підтверджуються матеріалами справи.

Відповідач, як вбачається з виписки по рахунку, користувалася кредитними коштами і частково повертала їх до 01.07.2019 року. За таких обставин посилання апелянта на пропуск позивачем позовної давності не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці строки були перервані .

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, оскільки позовні вимоги задоволено частково, враховуючи пропорційність розподілу судових витрат та в порядку ч.13 ст.141 ЦПК України, із врахуванням задоволених вимог позовної заяви та апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати за звернення з позовом до суду першої інстанції 1215 грн та з АТ «КБ ПриватБанк» в користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги - в сумі 1330,57 грн. Отже, застосовуючи норми ч.10 ст.141 ЦПК, суд зобов"язує сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, а тому з АТ КБ "Приватбанк" в користь відповідача слід стягнути різницю в понесених витратах за сплату судового збору в сумі 115,57 грн ( 1330,57 грн -1215 грн).

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.04.2013 року в сумі 33193 (тридцять три тисячі сто дев"яносто три) гривні 64 копійки, з яких: 32890,86 грн - тіло кредиту, 302 грн 78 коп.- відсотки, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 115 (сто п"ятнадцять) гривень 57 коп. судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді