Справа № 214/3839/20
2/214/978/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
07 червня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді Попова В.В.,
при секретарі Джемерчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Оборона» про визнання правочину недійсним, із залученням третьої особи ОСОБА_2 ,
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №1 від 04.11.2019 року, укладений між ОСОБА_1 (далі Відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліт-Оборона» (далі Відповідач-2). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 листопада 2019 року на адресу позивача надійшло повідомлення за вих. №82 від 04.11.2019 року від Відповідача-2 про укладення Договору між ним та Відповідачем-1 про відступлення права вимоги за договором №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року. Однак, позивач вважає, що фактично 04 листопада 2019 року відповідачі уклали правочин про відступлення права вимоги за договором №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року, який припинив свою дію. Так, 02 травня 2018 року між позивачем та Відповідачем-2 було укладено Договір про надання послуг з охорони №416/2018/КАМ/О, пунктом 2.1 якого було визначено, що позивач передає, а Відповідач-2 приймає під охорону об`єкти надані товариством. Відповідно до п. 5.1 Договору Відповідач-2 несе відповідальність за правопорушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності факти крадіжки, грабежу, розбою, знищення, пошкодження майна, товарно-матеріальних цінностей, тощо. 04 липня 2018 року між позивачем та Відповідачем-2 було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої (пункт 1) сторони погодили суму нанесених збитків внаслідок неналежного виконання виконавцем Відповідачем-2 умов договору в розмірі 4 092 463 грн. 20 коп., погашення яких відповідно до п. 2 цієї додаткової угоди здійснюється згідно узгодженого графіку погашення заборгованості №1 від 01.07.2018 року (додаток №1 до додаткової угоди №1). Згідно додатку №1 до додаткової угоди №1 від 04.07.2018 року сторони домовились, що погашення матеріальних збитків у вказаній вище сумі буде здійснено згідно графіку взаємозаліком за оплату наданих послуг з охорони №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року. 31 серпня 2018 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2, відповідно до умов якої (пункт 1) сторони змінили вартість охоронних послуг, а саме вартість послуг охорони, наданих у червні 2018 року відповідно до договору №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року становить 300000 грн. та вартість послуг охорони, наданих у липні 2018 року відповідно до договору №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року становить 400000 грн. Згідно пункту 2 додаткової угоди №2 сторони погодили, що заборгованість позивача перед Відповідачем-2 за надані послуги з охорони відповідно до договору №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року може бути сплачено будь-яким не забороненим законодавством способом, в тому числі із застосуванням наступного графіку: 250000 грн. у строк до 07 вересня 2018 року включно; 250000 грн. у строк до 12 вересня 2018 року включно; 200000 грн. у строк до 17 вересня 2018 року включно. Так, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ЕО-0000064 від 06.09.2018 року на суму 300000 грн. (червень) та №ЕО-0000065 від 06.09.2018 року на суму 400000 грн. (липень) підтверджується факт надання Відповідачем-2 позивачу послуг за договором №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року на суму 700000 грн. Позивачем Відповідачу-2 було направлено заяви за вих. №151 від 02.10.2018 року та за вих. №174 від 21.11.2018 року про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог по договору №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року на суму 600000 грн. та на суму 100000 грн. відповідно. Таким чином, позивач вважає, що заборгованість за червень та липень 2018 року погашена повністю. Разом з тим, у своєму листі за вих. №59 від 06.08.2018 року Відповідач-2 повідомив позивача, що у зв`язку з тим, що позивачем виправлені порушення відносно оплати, лист за вих. №57 не підлягає виконанню. Отже, як зазначає позивач, фактично станом на 06 серпня 2018 року Відповідач-2 жодних претензій з приводу оплати послуг за договором №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року не мав. Окрім того, 27 серпня 2018 року листом за вих. №78 Відповідач-2 повідомив, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати своїм працівникам, охоронники не працюють на своїх постах, кількість необхідних працівників відсутня на об`єктах. Таким чином, враховуючи зміст вказаного листа, позивач вважає безпідставним нарахування за надані послуги у серпні-вересні 2018 року, адже Відповідач-2 повідомив про відсутність охоронників згідно дислокації по договору. Окрім того, 07 вересня 2018 року Відповідач-2 в односторонньому порядку припинив надання охоронних послуг за договором №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року, про що повідомив позивача листом за вих. №81 від 07.09.2019 року. Між тим, 08 листопада 2019 року на адресу позивача від Відповідача-2 надійшло повідомлення за вих. №82 від 04.11.2019 року про укладення договору між Відповідачем-2 та Відповідачем-1 про відступлення права вимоги за договором №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року, який на думку позивача припинив свою дію та у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, але надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності.
Відповідачі, кожен окремо, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак у судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Третя особа про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Так, 02 травня 2018 року між позивачем та Відповідачем-2 було укладено договір про надання послуг з охорони №416/2018/КАМ/О, відповідно до умов якого позивач передає, а Відповідач-2 приймає під охорону об`єкти надані позивачем (а.с.22-26).
04 листопада 2019 року між Відповідачем-2 та Відповідачем-1 було укладено договір відступлення права вимоги №1, згідно умов якого Відповідач-2 передає, а Відповідач-1 приймає на себе право вимоги, що належить Відповідачу-2 і стає кредитором за договором про надання послуг з охорони №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року, укладеним між Відповідачем-2 та позивачем (а.с.12-15).
Окрім того, як убачається з матеріалів справи, 07 квітня 2020 року між Відповідачем-1 та залученою до участі у справі третьою особою було укладено договір відступлення права вимоги №1, відповідно до умов якого Відповідач-1 передає, а третя особа приймає на себе право вимоги, що належить Відповідачу-1 і стає кредитором за договором про надання послуг з охорони №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року, укладеним між Відповідачем-2 та позивачем (а.с.93-94).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Кодексом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з вимогами ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.
Так, сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника (боржника) безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі договору, за яким відбулось відступлення права вимоги.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.10.2018 року по справі №914/2567/17, від 19.11.2019 року по справі №924/1014/18, від 28.01.2020 року по справі №924/1208/18, від 19.02.2020 року по справі №639/4836/17 та від 10.03.2021 року по справі №278/2083/18.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що права позивача, при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги №1 від 04.11.2019 року за договором про надання послуг з охорони №416/2018/КАМ/О від 02.05.2018 року жодним чином не зачіпаються та не порушуються, оскільки в обґрунтування недійсності такого договору позивач посилається лише на обставини, пов`язані на його думку з фактичним виконанням зобов`язань за відповідним договором, за яким відбулось відступлення права вимоги, що не може слугувати підставою для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги. Між тим, суд зауважує, що зазначені обставини можуть бути визнані в якості підстав при вирішенні іншого спору, зокрема, про стягнення з позивача визначеної у договорі суми заборгованості, проте у даній справі таких вимог відповідачами до позивача не заявлялось.
Відтак, суд приходить до висновку, що в процесі розгляду даної справи не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі суд залишає за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 81, 141, 158, 263-265, 268, 273, 280-284, 315, 354-355 ЦПК України, суд,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст. 285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.В. Попов.