Провадження № 22-ц/4808/831/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2021 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивувала тим, що їй на підставі договору дарування квартири від 19.03.2020р. на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Згідно домової книги в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (мачуха). Однак, ОСОБА_2 з вересня 2019 року не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Виїхала за межі України. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача за місцем проживання порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію, відчужити майно, тому просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначає, що рішення прийнято без повного з`ясування обставин, що мають істотне значення для прийняття правильного рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що факт реєстрації відповідача за місцем проживання порушує ї право на вільне розпорядження і користування майном, оскільки вона позбавлена можливості оформити субсидію, відчужити майно.

Факт відсутності за місцем реєстрації відповідача понад один рік підтвердили в судовому засіданні свідки.

Апелянт вказує на те, що в своїх поясненнях наданих суду в підтвердження викладених в позові обставин, вона повідомила про те, що відповідач вийшла заміж за її батька ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак суд першої інстанції встановив, що відповідач перебувала в шлюбі з її батьком з 1998 року.

Також вона вказувала на те, що відповідач покинула її батька ще в липні 2019 року з моменту коли він захворів і більше жодних стосунків не підтримувала, а фактичне місце її перебування їй не відоме, однак і така обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Відповідач свідомо не підтримує стосунків, участі в утриманні житла не приймає, комунальні платежі не сплачує та вже майже два роки не проживає в квартирі, а тому втратила право на проживання в цій квартирі.

Суд першої інстанції не надав даним обставинам належної уваги і дійшов до неправильного висновку.

Апелянт вважає, що позовні вимоги, викладені в позові є обґрунтованими, які підтверджені показами свідків, поясненнями позивача, письмовими доказами і тому підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції встановивши всі зазначені обставини, надав доказам неправильну оцінку, що стало підставою для прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористалася.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта - ОСОБА_4 , який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини.

Судом встановлено, що 19.03.2020 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування квартири від 19.03.2020 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.03.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

З довідки №4284 від 10.03.2020 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Муніципального реєстру м. Івано-Франківська, вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . А згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають за зазначеною адресою вбачається, що такі особи у спірній квартирі зареєстровані з 02.11.2007 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом першої інстанції вказував на те, що відповідач набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї ОСОБА_3 - колишнього власника квартири. У подальшому право власності на житло набула ОСОБА_1 .

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Визнавши відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , вона фактично буде позбавлена житла, її право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором дарування квартири, за яким ОСОБА_3 подарував вказану квартиру ОСОБА_1 , але її виселення покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком.

Відповідачка набула права користування спірною квартирою, як член сім`ї власника житла, так як позивачкою в судовому засіданні зазначалось, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбних відносинах з 1998 року.

Визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірної квартири.

Верховний Суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що відповідач тривалий час не користується спірним житловим приміщенням без поважних причин не заслуговують на увагу. Представник апелянта в суді ствердив, що відповідач виїхала за кордон, але для якої мети, йому не відомо. Такі обставини дають підстави суду сумніватися у необхідності визнання особи такою, що втратила право на спірне житлове приміщення. Даних про те, що відповідач має інше житло чи забезпечена іншим житлом у суду немає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк