Дата документу 09.02.2021 Справа № 329/573/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/573/20 Головуючий у 1 інстанції: Покопцева Д.О.
Провадження № 22-ц/807/358/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 20 серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 08/1/14-к, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в сумі 4300 доларів США зі сплатою 14 процентів річних з кінцевим строком повернення не пізніше 19 серпня 2018 року.

В той же день між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпетекодержателю в якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором кредиту №08/1/14-к житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням №5/2019 АТ «Укроцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником майна, прав та обов`язків.

В порушення умов договору ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 04 червня 2020 року має заборгованість за кредитом в розмірі 3948 доларів США, за відсотками в розмірі 5945,45 доларів США.

На підставі зазначеного просило звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок, загальною площею 40,7 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №08/І/14-К від 20 серпня 2008 року в розмірі 9893,45 доларів США на користь АТ «Альфа-Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій, встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь товариства судовий збір в сумі 4025,68 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невиконання рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року у справі 329/643/15, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не позбавляє кредитора права задовольнити вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, переривання перебігу строку позовної давності, наявності підстав для стягнення процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року позов було задоволено частково, позовні вимоги заявлені також щодо суми, яка не була стягнута вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, встановивши, що рішенням Чернігівського районного суду від 24 листопада 2015 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 серпня 2008 року в повному обсязі, виходив з того, що, звернувшись до суду з вказаним позовом, банк пропустив строк позовної давності суми коштів, стягнутої за вказаним рішенням суду, а нарахування банком процентів після зміни строку виконання зобов`язання є безпідставним.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 08/1/14-к, за умовами якого ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 4300 доларів США зі сплатою 14 % річних з погашенням суми основної заборгованості щомісячними платежами згідно Графіку, який вказаний в п.п.1.1.1 п.1.1 ст.1 Договору до 10 числа кожного місяця та останнім платежем у серпні 2018 року (а.с.5-8).

Додатковою угодою до цього договору сторони погодили зміну умов кредитування, встановивши з 20.10.2008 року процентну ставку за користування кредитом на рівні 15% річних (а.с.9-10).

Із метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором № 08/1/14-к 20.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності (а.с.11-14).

ОСОБА_2 виконувала свої обов`язки з повернення кредитних коштів за кредитним договором № 08/1/14-к не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку, станом на 04.06.2020 року становить 9 893,45 доларів США та складається з: 3 948 доларів США заборгованість за кредитом, 5 949,45 доларів США - заборгованість за відсотками за відсотками (а.с.24-25).

При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає протягом трьох робочих днів від дати отримання вимоги кредитора (пункт 3.2.3).

Матеріалами справи підтверджується, що 28.05.2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.08.2008 року № 08/1/14-к в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України, в загальному розмірі 8218,90 доларів США, яка складається з: 3 948 доларів США - заборгованість за кредитом, 2927,18 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 690,33 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 635, 39 доларів США пеня за несвоєчасне повернення відсотків (а.с.60).

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року, ухваленим у справі 329/643/15-ц, позов задоволено частково, зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором № 62/КВ-08 від 11.08.2008 року станом на 14 квітня 2015 року в сумі 3178,76 долара США, з яких 2644 дол. США заборгованість за кредитом, 534,76 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню в загальній сумі 28 114 грн. 95 коп. та судові витрати в сумі 1008 грн.46 коп., в задоволені решти позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності (а.с.60-62). Рішення набрало законної сили 15 квітня 2016 року.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_2 перестала виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та зі сплати відсотків за користування кредитом з 28.04.2009 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року не виконує, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у липні 2020 року звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.58-59).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У пунктах 1.5-1.6 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії, а також витрати, пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 19 серпня 2018 року.

Разом з тим сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань (пункт 3.2.3 Кредитного договору). При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає протягом трьох робочих днів від дати отримання вимоги кредитора.

У рішенні Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року, задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, суд встановив, що з вимогою про дострокове повернення всієї суми банк звернувся 28 травня 2015 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі (а.с.61).

Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

Установивши, що банк, пред`явивши 28 травня 2015 року боржнику вимогу про дострокове повернення всього боргу за кредитним договором та, посилаючись на пункт 3.2.3 кредитного договору, вимагав достроково, через 30 днів із моменту надіслання повідомлення, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, змінив строк виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день з дня направлення вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі 29 червня 2015 року) протягом трьох років (до 29 червня 2018 року), проте до суду звернувся з позовом у липні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Саме до аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 05 липня 2017 року у справі №357/16022/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №57/9126/17-ц.

Крім того, як вбачається з наданої позивачем постанови державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Запорізькій області Нечипоренко О.Г. про повернення виконавчого документу стягувачу від 23 січня 2018 року, банку було достеменно відомо про відсутність у ОСОБА_2 майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с.143-144), а тому стягувач мав можливість до спливу строку позовної давності звернутися до суду з позовом до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте із вказаним позовом звернувся лише в липні 2020 року.

Будь-яких доказів на підтвердження здійснення відповідачем або третьою особою дій щодо погашення заборгованості перед банком після ухвалення судового рішення від 24 листопада 2015 року матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Отже, висновок суду в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк»до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором № 08/1/14-к, в сумі 3 948 доларів США - заборгованість за кредитом, 2927,18 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, за пропуском строку позовної давності є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення ОСОБА_2 заборгованості за процентами в сумі 3018,27 доларів США (5 945,45 доларів США 2 927,18 доларів США = 3 018,27 доларів США), колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), та відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206 цс15.

Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що договором встановлений строк кредитування до 23 липня 2012 року, а тому після його закінчення банк мав право просити стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, встановивши, що строк кредитування договором встановлено до 19 серпня 2018 року, банк змінив строк кредитування, звернувшись до ОСОБА_2 з вимогою 28 травня 2015 року про стягнення достроково всієї заборгованості, а тому нарахування банком процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування 28 травня 2015 року не відповідає вимогам закону.

Отже, оскільки нарахування банком процентів після спливу строку кредитування 28 травня 2015 року є безпідставним, не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами в сумі 3 018,27 доларів США у зв`язку з їх недоведеністю в цій частині.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення відсотків, нарахованих позивачем після спливу строку кредитування за безпідставністю.

Як роз`яснив Вищій спеціалізований суд України в пункті 9 постанови пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 (зі змінами та доповненнями), право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачем, щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в сумі 6875,18 доларів США (3 948 доларів США - заборгованість за кредитом, 2927,18 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом), банк пропустив строк позовної давності для звернення за захистом порушеного права, а позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за процентами, нарахованими після закінчення строку кредитування не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

Посилання суду на те, що звернувшись у 2015 році до суду з позовом про стягнення коштів до ОСОБА_2 , банк реалізував право на задоволення вимог, а тому звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки є зловживанням правом, є помилковим, проте це не спростовує правильних висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки на виконання вимог статті 625 ЦК України, як відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки зазначених позовних вимог банком не заявлено (а.с.1-3).

Твердження апеляційної скарги про те, що у випадку, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України також не заслуговує на увагу з огляду на положення статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.

Крім того, як вбачається зі змісту кредитного договору, укладеного 20.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк та ОСОБА_2 , позичальник отримала грошові кошти в сумі 4300 доларів США зі сплатою 14 % річних та за умовами договору, зобов`язалась погашати заборгованості щомісячними платежами згідно Графіку, який вказаний в п.п.1.1.1 п.1.1 ст.1 Договору до 10 числа кожного місяця та останнім платежем у серпні 2018 року в доларах США (а.с.5-8).

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про переривання перебігу позовної давності з посиланням на відкриття провадження у цій справі 24.10.2018 року та ухвалення апеляційним судом Запорізької області рішення від 18.05.2016 року за апеляційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанка» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області у справі за позовними вимогами банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки зазначеними рішеннями не встановлювались обставини щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_4 , посилання на вказані обставини в апеляційній скарзі є помилковими.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова