РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

м. Кремінна

15 червня 2021 року Справа № 414/312/21

Провадження № 2/414/189/2021

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючої судді Тесленко І.О.,

за участі секретаря судового засідання Горбаньової Ю.М.,

представника позивача Прохватілова М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кремінна цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє представник позивача адвокат Прохватілов Максим Юрійович, до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

встановив:

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник позивача адвокат Прохватілов Максим Юрійович, з цивільним позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 , є співвласником будинку який розташовано за адресою: АДРЕСА_3 . Іншою частиною будинку володіє його донька ОСОБА_3 . При цьому знаходячись з відповідачем у шлюбі вони придбали 5/6 частини вищевказаного будинку в рівних долях кожний. З червня 2020 року відповідач подарував належну йому 5/12 частину будинку розташованому АДРЕСА_3 доньці ОСОБА_3 . 15 серпня 2012 року ОСОБА_1 з відповідачем розлучилися. В даному будинку зареєстровані позивач та його донька ОСОБА_3 . ОСОБА_4 відразу після розлучення виїхала з будинку та з того часу жодного разу не приїжджала до місця своєї постійної реєстрації. Вона виїхала в невідомому ОСОБА_1 напрямку розірвавши всі стосунки між ними, з того часу ніякі стосунки з ОСОБА_1 вона не підтримує, місця її тимчасового проживання він не знає. У грудні 2019 року відповідач приїздила в м. Кремінна, надала доручення на дарування своєї частки будинку та відразу виїхала в невідомому йому напрямку, своє місце проживання назвати відмовилась. В теперішній час ОСОБА_1 з метою отримання субсидії, вирішив впорядкувати документацію на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач фактично мешкає за іншою невідомою адресою. Без її виписки позивач не може отримати субсидію, а тому позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування будинком який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

23 лютого 2021 року ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області було відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання.

19 квітня 2021 року ухвалою Кремінського районного суду Луганської області було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд у справі.

Інших процесуальних дій не вчинялося.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв, клопотань або відзиву не подавала.

У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання, та від якої не надходило заяви про розгляд справи за її відсутності, причини неявки нею не повідомлені, відзиву на позов не подано, а сторона позивача не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку).

Суд, вислухавши пояснення представника, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Свідок ОСОБА_5 повідомила, що є сусідкою позивача. Знає, що ОСОБА_4 поїхала в Польщу, коли її дочка була ще маленькою та ходила до першого класу, приблизно п`ятнадцять років тому, колись приїжджала на тиждень рік тому, щоб переписати майно на дочку.

Свідок ОСОБА_7 повідомив, що він є сусідом позивача, знає що його жінка поїхала в Польщу на заробітки, коли точно не пам`ятає, але точно понад п`ять років тому. Один раз ОСОБА_4 приїжджала (через рік як поїхала) на день чи два, більше її не бачив.

Як вбачається з рішення Кремінського районного суду Луганської області від 15.08.2012 року (справа №1212/1090/12, 2/1212/521/12), шлюб укладений 23 лютого 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Кремінським відділом РАЦС, актовий запис №28, було розірвано (а.с.9).

Відповідно до Договору купівлі - продажу, посвідченого 27.08.2008р. приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області, зареєстровано в реєстрі за №2460, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали в рівних частках кожному продані 5/6 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 на земельній ділянці 600 кв. м., правовий режим якої на момент посвідчення договору не визначений (а.с.10-12).

Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.1990 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 231618018), ОСОБА_1 є власником 7/12 часток у спільній власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.13-14).

Відповідно до договору дарування 5/12 часток житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області Гребінюком О.В. 03.06.2020 року, зареєстровано в реєстрі №387, ОСОБА_3 прийняла у власність (в дар) 5/12 часток житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.15-17).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб станом на 16.02.2021 року, у будинку за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_4 (колишня дружина), ОСОБА_3 (донька), всього три особи (а.с.18).

Згідно до Акту щодо встановлення факту житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 12.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_3 мешкають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 З 2004 року зареєстрована за даною адресою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживає (а.с.19).

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб.

У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Велика Палата у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17 провадження № 14-64цс20 зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас Верховний Суд увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з яким після розірвання шлюбу залишилася проживати донька, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом його сім`ї. Таким чином інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього власника житла та колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном. Отже припинення права користування житловим приміщенням колишнього власника та члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була власником частини житлового будинку та перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано 15 серпня 2012 року, а власність на 5/12 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 подарувала свої доньці ОСОБА_3 .

Суд зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу). Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Ппозивач є власником житлового будинку, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК.

Таким чином суд, безпосередньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що відповідач ОСОБА_2 , як колишній власник житла та колишній член сім`ї власника приватного житлового будинку, втратила право на користування ним у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації на протязі більше року, а тому вказані перешкоди підлягають усуненню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 76, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 352, 354, 355ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник позивача адвокат Прохватілов Максим Юрійович, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 червня 2021 року.

Суддя І.О. Тесленко