Справа № 243/1915/21
Провадження № 2/243/1101/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2021 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Мірошниченко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов`янська, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3
позовні вимоги: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
І. Стислий виклад позиції позивача.
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним.
Відповідно до свідоцтва про спадщину за законом від 19.02.2021 року вона є власником 3/5 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після того, як вона стала власницею 3/5 часток даного будинку вона дізналась, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Відповідачі у вказаному будинку не мешкають і ніколи не мешкали, особистих речей у будинку не має. Однак, у неї виникають труднощі зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються.
У зв`язку з викладеним, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справ.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Керанчук В.Б., який діє на підставі Ордера серії ДН № 130120 від 26.02.2021 року в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 25.03.2021 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 3/5 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.02.2001 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-244 (а.с.8-10).
Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 246791632 від 03.03.2021 року власником 2/5 частки будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , а власником 3/5 частки вказаного будинку є ОСОБА_1 (а.с.30-31).
З довідки № 100558 від 26.02.2021 року, виданої Центром надання адміністративних послуг м. Слов`янська, слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.11), також даний факт підтверджено домовою книгою в якій маються записи про реєстрацію вказаних осіб (а.с.12-20).
Відповідно до акту про фактичне проживання від 26.02.2021 року, складеного Комітетом мікрорайону ж/д № 2 м. Слов`янська, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мешкає у указаному будинку з 15.12.1995 року і по теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не мешкає за вказаною адресою з 30.03.2016 року і по теперішній час, про що свідчать сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.21).
V. Оцінка Суду.
У Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 та ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Крім того, ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини", використовує також практику Європейського суду як джерело права.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Звертаючись до суду з позовом, позивач надала акт про фактичне проживання від 26.02.2021 року, складений Комітетом мікрорайону ж/д № 2 м. Слов`янська, відповідно до якого, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мешкає у указаному будинку з 15.12.1995 року і по теперішній час, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не мешкає за вказаною адресою з 30.03.2016 року і по теперішній час, про що свідчать сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.21).
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному будинку АДРЕСА_1 не мешкають, тому наявні підстави усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до Донецького Апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їй пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Суддя Слов`янського
міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко