Справа № 463/2466/20
Провадження № 2/463/231/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Жовніра Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання Фурик Л.М.,

представника позивача Гур`єва О.В.,

представника відповідача Антоніва Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про стягнення компенсації за невикористану відпустку, індексації доплати до заробітної плати за стаж та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

позивач звернулася до суду із позовом, вимоги за яким неодноразово уточняла. Згідно з останньою редакцією позовних вимог просить стягнути із відповідача грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки за 2018-2019 роки в розмірі 21801, 36 грн.; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за період з листопада 2012 року по жовтень 2019 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 5520, 55 грн. та три відсотків річних від простроченої суми; невиплачену заробітну плату за відпрацьовані 3 робочих дні в період з 05.12.2019 по 18.12.2019 в сумі 1167, 93 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.12.2019 по 02.11.2019 в сумі 88373, 37 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом ректора Львівського національного аграрного університету від 18.12.2019 за №698-к її було звільнено з посади старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету згідно п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, з виплатою компенсації за 3 календарних дні невикористаної відпустки. Перед цим, на підставі рішення суду, вона була поновлена на займаній посаді з 05.12.2019.

У зв`язку із визнанням судом вимушеним прогулом її відсутність на роботі, з моменту первинного звільнення і аж до моменту поновлення на посаді, починаючи з 10.12.2019 вона мала право на отримання щорічної відпустки тривалість 56 календарних днів за відпрацьований період 2018-2019 років. У зв`язку із цим, 09.12.2019 вона звернулася в адміністрацію університету з відповідною заявою, однак їй усно було відмовлено у наданні відпустки, а 18.12.2019 повторно звільнено з роботи. Проте, при звільненні їй виплачено компенсацію лише за 3 дні невикористаної відпустки, в той час як згідно закону вона має право на компенсацію за увесь період невикористаної відпустки.

Крім цього вказала, що протягом її роботи у відповідача, з листопада 2012 по листопад 2018 років, їй щомісячно, в порушення положень ст.57 Закону України «Про освіту», Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 №78, виплачувалася надбавка за вислугу років в розмірі 20% до посадового окладу, в той час, як мала виплачуватися в розмірі 30%. Внаслідок проведення перевірки у 2019 році Головним управлінням Держпраці у Львівській області, вказане порушення було виявлене, після чого на підставі наказу ректора від 28.10.2019 за №581-к їй було донараховано надбавку за вислугу років в розмірі 10% до посадового окладу за весь період перебування у трудових відносинах з 15.11.2012 по 31.10.2018 в сумі 11035 грн. Проте переконана, що з врахуванням несвоєчасності проведення виплат така сума підлягала виплаті з урахуванням індексу інфляції, компенсація інфляційних втрат згідно висновку експерта становить 5520, 55 грн., а також 3% річних у відповідності до положень ст.625 ЦК України. Також вважає, що з відповідача підлягають стягненню понесені нею витрати на залучення експерта в сумі 2615,04 грн. Вказані витрати вона понесла вимушено, оскільки внаслідок незадоволення відповідачем її звернень про надання відповідних розрахунків, вона змушена була звернутися до спеціаліста з метою експертного дослідження розміру компенсаційних виплат.

Також вказала, що в ході розгляду справи вона дізналася про те, що при звільненні 18.12.2019 з нею було проведено розрахунок за 7 відпрацьованих робочих днів, в той час як за період з 05.12.2019 по 18.12.2019 вона відпрацювала 10 робочих днів. У зв`язку із тим, що її середньоденний заробіток становить 389, 31 грн., тому за 3 відпрацьованих, але не оплачених відповідачем робочих дні на її користь підлягає стягнення заробітна плата в сумі 1167, 93 грн.

Крім цього вважає, що оскільки усі зазначені суми підлягали виплаті їй не пізніше дня її звільнення 18.12.2019, однак по даний час не виплачені з вини відповідача, тому у відповідності до положень ст.117 КЗпП України, має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних їй сум, починаючи з 18.12.2019 і по 02.11.2019 в сумі 88373, 37 грн.

Ухвалою суду від 30.03.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 01.06.2020 справу призначено до розгляду у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем, 10.08.2020 надано суду відзив на позовну заяву, яким вважає, що позовна вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період 2018-2019 роки подана до суду з пропуском тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. А тому просить до цієї вимоги застосувати наслідки спливу позовної давності.

Вимогу про індексацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за період з листопада 2012 року по жовтень 2018 року вважає передчасно заявленою, оскільки враховуючи положення ч.1 ст.7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» право у позивача на оскарження дій відповідача щодо невиплати компенсації наступає внаслідок відмови власника чи уповноваженого органу від виплати такої компенсації. Однак позивач до відповідача про виплату компенсації не зверталася, і відповідачем відмови у проведенні такої виплати не надавалася, а тому вважає, що така позовна вимога не підлягає до задоволення.

Також вважає безпідставною вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки усі необхідні документи для розрахунку позивача були ними подані у ДКСУ у Львівській області 18.12.2019, тобто у день звільнення позивача. Тобто вжиті усі передбачені законодавством заходи для розрахунку позивача. В той же час переконані, що позивачем не надано суду належних та переконливих розрахунків на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому просять у позові відмовити.

Позивачем, 25.08.2019 надано суду відповідь на відзив, якою заперечила факт пропуску строку позовної давності, оскільки позов нею подано до суду через поштове відділення 09.03.2020, тобто до спливу тримісячного строку з моменту її звільнення. Також вказала, що саме з вини відповідача вона позбавлена можливості представити суду належні розрахунки до позов, оскільки відповідач на численні її запити не надавав необхідну вихідну інформацію про здійснені нарахування. Також вказала, що не відповідає дійсності твердження відповідача, що вона не зверталася до нього із вимогою проведення індексації несвоєчасно виплаченої надбавки за вислугу років, оскільки такого змісту заяви нею подавалися відповідачу 13.12.2019 та 13.01.2020. Крім цього, сам факт наявності спору щодо невиплачених сум є підтвердженням затримки відповідача проведення із нею належних розрахунків при звільненні.

Ухвалою суду від 26.11.2020, задоволено клопотання представника відповідача, провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №463/1166/19 за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка перебувала на розгляді у Львівському апеляційному суді.

Ухвалою суду від 19.01.2021 поновлено провадження у справі, а справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовних заявах та відповіді на відзив, просить позовні вимоги задоволити в повному об`ємі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив частково з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково пояснив, що позивач помилково вважає, що відповідачем їй не виплачено в повному об`ємі заробітну плату за відпрацьований період з 05.12.2019 по 18.12.2019, оскільки з 10-и робочихднів протягом цього періоду, вона перебувала на роботі лише 7 днів, які належним чином і були оплачені. Однак зазначив, що документальне підтвердження відсутності позивачки на робочому місці в матеріалах справи відсутнє. Крім цього, вказав, що 07.12.2020 постановою Львівського апеляційного суду скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05.12.2019 та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А тому вважає вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період 2018-2019 років безпідставними.

Представник відповідача підтвердив, що дійсно відповідач виплатив позивачці заборгованість по надбавці за вислугу років за період з 15.11.2012 по 31.10.2018 р. без індиксації вказаного заробітку. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою виплати їй грошової індиксації суми 13708, 07 грн. розмір виплаченої надбавки. Однак дану позовну вимогу заперечує, частково, в частині розміру індиксації вказаної у висновку експерта в сумі 5520,55 грн., оскільки така за розрахунками університету становить 5145,93 грн.

Позовну вимогу про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні заперечує частково. Не погоджується із розміром такої виплати нарахованим позивачкою в сумі 88373,37 грн. Вважає, що такий повинен бути співмірним із невиплаченими коштами. Посилаючись на практику Верховного суду просить суд зменшити розмір компенсації з врахування співмірності із сумою яка не була виплачена при звільненні.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Як вбачається із записів з трудової книжки НОМЕР_1 , розпочатої 26.08.1988, починаючи з 15.11.2012 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Львівським національним аграрним університетом на умовах строкового трудового договору, який щоразу переукладався на новий строк, та працювала на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов. 20.01.2019 позивач була звільнена із займаної посади з підстав п.2 ст.36 КЗпП України внаслідок закінчення строкового трудового договору.

У зв`язку прийняттям рішення Личаківським районним судом м. Львова від 05.12.2019 про скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі, наказами від 05.12.2019 №669-к та від 09.12.2019 за №675-к, позивачку поновлено на роботі з 05.12.2019. Однак, наказом від 18.12.2019 за №698-к ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).

З довідки про доходи (а.с.63,64) та відповіді Львівського національного аграрного університету від 16.03.2020 (а.с.85) вбачається, що після звільнення у грудні 2019 з позивачкою проведено розрахунок в розмірі 7988, 10 грн., що складалася із заробітної плати за 7 робочих днів за відпрацьований період з 05.12.2019 по 18.12.2019 в сумі 2522,37 грн., виплати згідно рішення суду в сумі 5262,93 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку за три календарні дні в сумі 202,80 грн.

У відповідності до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У відповідності до ч.1 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

У відповідності до положень ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Однак, як встановлено судом, і вказані обставини визнаються відповідачем, на момент звільнення позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату за 7 відпрацьованих робочих днів з 10 робочих днів, що наявні в період між 05.12.2019 та 18.12.2019.

Відповідач свою відмову в оплаті позивачці роботи протягом трьох робочих днів мотивує її відсутністю на робочому місці, однак в силу положень ст.81 ЦПК України вказані обставини не підтвердив жодними належними та допустимими доказами. Позивач вказані обставини заперечила.

За таких обставин, слід дійти до переконання про недоведеність відповідачем обставин відсутності позивача на роботі протягом трьох робочих днів в період між 05.12.2019 та 18.12.2019, у зв`язку із чим слід вважати, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу заробітну плату за три робочі дні протягом цього періоду в сумі 1167,93 грн. А тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Як встановлено у судовому засіданні проведеною перевіркою Головним управлінням Держпраці у Львівській області встановлено, що відповідачем, в порушення положень ст.57 Закону України «Про освіту», Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 №78, безпідставно нараховувалась та виплачувалась позивачці надбавка за вислугу років в розмірі 20% до посадового окладу за весь період перебування у трудових відносинах з 15.11.2012 по 31.10.2018, в той час, як ОСОБА_1 мала право на таку надбавку в розмірі 30% до посадового окладу.

На усунення виявлених порушень, наказом ректора Львівського національного аграрного університету від 28.10.2019 за №581-к позивачці було донараховано надбавку за вислугу років в розмірі 10% до посадового окладу за весь період перебування у трудових відносинах з 15.11.2012 по 31.10.2018, розмір якої згідно довідки (а.с.106-109) становить 12352,955 грн.

У відповідності до положень ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до ст.34 Закону України «Про освіту» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи №25 від 09.10.2020 вбачається, що розмір компенсації за несвоєчасно виплачену ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років в розмірі 10% до посадового окладу за період листопада 2012 року по жовтень 2019 року становить 5520,55 грн.

Заперечуючи встановлений експертом розмір індиксації, відповідачем не представлено суд альтернативного розрахунку, в зв`язку з чим підстав сумніватись у правильності проведених експертом розрахунків немає.

За таких обставин, оскільки позивачу несвоєчасно, лише у жовтні 2019 року було виплачено надбавку за вислугу років в розмірі 10% до посадового окладу за період з листопада 2012 року по жовтень 2018 року, позовна вимога про стягнення індиксації в сумі 5520,55 грн. підлягає до задоволенню.

В той же час, суд не приймає до уваги позицію відповідача про передчасність позовних вимог в цій частині, оскільки право на звернення до суду особи за захистом своїх прав є її конституційною гарантією і не може залежити від позиції іншої сторони у справі. До того ж, виплата такої індиксації є обов`язком відповідача, який виникає у відповідності до закону, а не з моменту звернення працівника.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення 3% річних від несвоєчасно виплаченої надбавки за вислугу років в розмірі 10% до посадового окладу за період з листопада 2012 року по жовтень 2018 року, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Крім цього, у відповідності до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки судом встановлено, що на момент звільнення позивача їй безпідставно не було виплачено заробітну плату за відпрацьовані три робочі дні, а також індиксацію несвоєчасно виплаченої надбавки, і таке право позивача захищається в судовому порядку, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки з моменту її звільнення.

В той же час, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 17 березня 2020 року, у справі № 569/6583/16-ц, провадження № 61-25562св18, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

За таких обставин, враховуючи розмір сум, які були затримані роботодавцем позивачу при звільненні, зокрема що такий розмір є незначним в порівнянні із розрахованою позивачем сумою середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 7000 грн. А тому в цій частині позовні вимоги задовольняє частково.

Щодо вимог позивача про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної відпустки за 2018-2019 роки в розмірі 21801, 36 грн., суд зазначає наступне.

Дійсно, у відповідності до положень ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про відпустки» визначено, що керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст.24 цього Закону, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Позивач вважає, що їй при звільненні 18.12.2019 неправомірно не було виплачено компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 2018-2019 роки тривалістю 56 календарних днів.

Проте, судом встановлено, що позивач була звільнена із займаної посади у відповідача 20.01.2019. Після цього, вона була поновлена на роботі 05.12.2019 та повторно звільнена 18.12.2019.

При цьому, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05.12.2019 про поновлення позивача на роботі скасовано постановою Львівського апеляційного суду від 07.12.2020, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю вимог.

За таких обставин, позивач протягом періоду з листопада 2018 року, за який надається щорічна відпустка, пропрацювала менше 10 місяців, а відтак не набула права на виплату грошової компенсації за не використані нею дні щорічної відпустки з розрахунку повної її тривалості 56 днів. Оскільки на момент звільнення їй виплачено компенсацію за невикористану відпустку пропорційно до відпрацьованих днів, а тому в цій частині позовні вимоги слід відхилити.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд враховує, що для обґрунтування задоволеної судом позовної вимоги позивач понесла судові витрати у вигляді оплати проведеної судово-економічної експертизи в сумі 2615,04 грн., що підтверджується актом приймання-передачі від 09.10.2020, а тому ці витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.2,10-13, 76-81, 141, 258, 259, 279, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

позов задоволити частково.

Стягнути з Львівського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 індексацію в сумі 5520, 55 грн.

Стягнути з Львівського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7000 грн.

Стягнути з Львівського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 1167, 93 грн.

Стягнути з Львівського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2615, 04 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Львівського національного аграрного університету на користь держави 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) судового збору.

Повний текст рішення складено та підписано 26 січня 2021 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідача: Львівський національний аграрний університет, місцезнаходження: 80381, Львівська область, Жовківський район, м. Дубляни, вул.В.Великого,1, .

Суддя Г.Б. Жовнір