ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 673/673/20
Провадження № 22-ц/4820/386/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю учасників справи: представника апелянта Москалюк С.А., представника відповідача адвоката Князюка Д.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року (суддя Дворнін О.С.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.06.2010 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, однак у зв`язку із порушенням ним кредитних зобов`язань станом на вказану дату в нього утворилась заборгованість, яка, на думку позивача, підлягає стягненню з відповідачів як спадкоємців боржника у розмірі 10 826,13 грн. (заборгованість за кредитом).

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.06.2010 у розмірі 10 826,13 грн. та судовий збір.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі, стягнути з відповідачів судові витрати.

Вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, порушив норми матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що судом не було перевірено, хто є власником будинку за адресою реєстрації спадкодавця. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що Банком пропущено строк на звернення до спадкоємців з претензією. Посилаючись на ст. 1281 ЦК України (у редакції, що діяла на момент відкриття спадщини), Банк відмічає, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатись про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Апелянт зазначає, що відповідачі не повідомляли АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про смерть позичальника ОСОБА_3

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стало відомо про смерть позичальника лише 20.12.2018. Претензія кредитора до нотаріальної контори направлена 17.01.2019 з проханням про включення вимог кредитора в спадкову масу та вимогою про повідомлення спадкоємців померлого про наявність заборгованості. Таким чином, строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, позивачем не пропущено.

В апеляційній скарзі також зазначено, що відповідачі до суду не з`явились, заперечень чи відзиву на позов не надавали, так само як і не подавали доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, отже, на них лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦКУ за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до умов договору (правил надання банківських послуг) п. 1.1.7.12 договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той же строк. Таким чином, строк укладеного договору ОСОБА_3 мав би закінчитись в червні 2012 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого до матеріалів справи, який не оформлено відповідно до вимог ЦПК, остання оплата була проведена 03 лютого 2016 року. Позивач нічого не вказує в позовній заяві про строк дії випущеної картки на ім`я ОСОБА_3 , чи перевипускалась дана картка, і хто її забирав. Тобто беручи до уваги навіть останній строк (строк дії картки червень 2012 року), позивач мав право звертатися до суду з червня 2012 року по червень 2015 року, а позов був пред`явлений до суду 24 березня 2020 року, про що можна зробити висновок, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що має наслідком відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не додано до матеріалів справи Пам`ятки клієнта, на яку він посилається як на частину договору.

Позивачем наданий розрахунок заборгованості за договором №б/н від 10.06.2010, тоді як в претензії кредитора від 20.12.2018 (направленої приватному нотаріусу Янцаловській В.О.) банк посилається на інший договір №б/н від 25.11.2013. Також в претензіях на ім`я ОСОБА_1 позивач посилається на договір №б/н від 25.11.2013. Дані претензії ніким не підписані навіть в копіях, а також позивач не надає доказів відправки даних листів на адресу ОСОБА_1

ОСОБА_1 зазначає також про неправомірність розрахунку заборгованості за договором. Так, відсоткова ставка за користування кредитом на час укладення договору складала 2,3% в місяць, тобто 27,6% річних, проте з наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що з 01.09.2014 відсоткова ставка вже складає 32,4%, а з 01.04.2015 42%, що суперечить умовам договору та законодавству. При цьому позивачем не вказується, в якому документі та яким чином встановлено таку відсоткову ставку.

Крім того, відповідач вказує на пропуск строку звернення позивача з претензією кредитора до нотаріуса.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що банк був обізнаний про відкриття спадщини ще ІНФОРМАЦІЯ_2 , шестимісячний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника закінчився 20.06.2019 року, тоді як претензію спадкоємцям відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Банк направив тільки 16.08.2019, а з даним позовом до суду про стягнення з них заборгованості звернувся лише 20.05.2020, тому, на думку суду, присічний строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, сплинув, що позбавляє Банк права відповідної вимоги.

З таким висновком Хмельницький апеляційний суд не погоджується.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.06.2010 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою відповідних відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть, однак, у зв`язку із попереднім порушенням ним кредитних зобов`язань, станом на вказану дату в нього утворилась заборгованість в загальній сумі 10 826,13 грн. (а. с. 5-6, 35).

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла дружина померлого, ОСОБА_2 , та донька, ОСОБА_1 , що вбачається з довідки Вовковинецької селищної ради №709 від 19.11.2020 та матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 (а. с. 71-80, 83).

Банк мотивуючи свої вимоги, послався на те, що боржнику належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_1 та 1/2 будинку АДРЕСА_1 .

За клопотанням сторін у судове засідання апеляційного суду Хмельницької області надійшли документи, які свідчать що будинок АДРЕСА_1 знесено. У зв`язку з цим даний об`єкт нерухомості фізично перестав існувати як річ в розумінні ст. ст. 179, 181 ЦК України, а тому не входить до спадкової маси і не може бути успадкований спадкоємцем як об`єкт речового права.

Матеріали справи містять договір купівлі-продажу ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_1 (а.с.163). Сторони не заперечують, що будинок ОСОБА_2 придбано в у шлюбі з ОСОБА_3 .

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Однак матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 право власності ОСОБА_2 оспорювалось. Позивач таких доказів не надав.

Доказів, що ОСОБА_3 був співвласником зазначеного будинку, матеріали справи не містять. Доказів про це позивач не надав. Зробити на припущеннях висновок, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя і входить до спадкової маси, суд позбавлений можливості.

Суд першої інстанції зазначені обставини не з`ясував, за таких обставин рішення підлягає зміні з підстав, встановлених апеляційним судом.

Посилання апелянта-позивача є безпідставними і спрямовані на спростування висновків суду першої інстанції, які апеляційним судом визнані необґрунтованими.

Апеляційний суд, відповідно до ст. 376 ЦПК України, встановивши, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, змінює рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задоволити частково.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2021 року.

Судді А.В. Купельський

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко