Справа № 467/254/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18.06.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді Догарєвої І.О.

за участю секретаря Шарати Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що з 01.07.2019 року вона працювала у філії Южноукраїнської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» на посаді сторожа. 31.08.2020 року її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що у порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України відповідачем з нею не проведено остаточний розрахунок у день звільнення по заробітній платі, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 66933,24 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2019 року у розмірі 37820,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Ухвалою судді від 31.03.2021 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою від 11.05.2021 року за клопотанням позивача зобов`язано ДП «Миколаївский облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» надати суду довідку про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за період з липня 2019 року по серпень 2020 року із вказівкою про кількість фактично відпрацьованих нею днів помісячно. Вимоги суду відповідачем не виконано.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, у якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився двічі, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку. Враховуючи, що у справі є достатні відомості про правовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, однак відзиву на позовну заяву, заяв та клопотань до суду не подав, представник

позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача у заочному порядку відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України.

Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.

Відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку

Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як видно, за положеннями ст.117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП України) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за нормами ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року по справі №6-788цс16.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з філією Южноукраїнської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з 01.07.2019 року і була звільнена з роботи на підставі наказу №16-к від 31.08.2020 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.8-10), та копій наказів №21-к від 01.07.2019 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу до філії Южноукраїнської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та №16-к від 31.08.2020 року, за яким ОСОБА_1 звільнена з філії Южноукраїнської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.

На твердження позивача в день звільнення ОСОБА_1 не була проведена виплата всіх сум, що належать їй від філії Южноукраїнської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України. Згідно довідки №6 про заборгованість по заробітній платі, виданої відповідачем (а.с. 13), загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з липня 2019 по 31 серпня 2020 року становить 66933,24 грн., що без урахування податків і зборів становить 53170,20 грн.

Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки відповідачем на вимогу суду не надано довідку про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 року із вказівкою про кількість фактично відпрацьованих нею днів помісячно та не повідомлено про поважність причин невиконання ухвали суду про витребування доказів, суд зробив висновок про визнання тієї обставини, що позивачу ОСОБА_1 не здійснювалась виплата заробітної плати у період з липня 2019 року по 31.08.2020 року, як зазначено у позові.

За такого, вимоги в частині заявленого позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати є обґрунтованими та їх належить задовольнити, однак частково, в розмірі 53170,20 грн., тобто суму заробітної плати без урахування податків і зборів.

Так як судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не проведено з нею розрахунок по заробітній платі, суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення та допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки.

Порядок обчислення середньої заробітної плати та розміру компенсації при трудових відносинах встановлено Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Абзацом 2 пункту 3 Розділу IIІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно абзацу 1, 3 пункту 2 Розділу II Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, пунктом 8 Розділу IV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена з роботи 31.08.2020 року, її середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи, а саме за червень та липень 2020 року.

З довідки філії Южноукраїнської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» №6 встановлено, що позивачу нараховано заробітної плати (без відрахування податків і зборів) за червень 2020 року 5409,80 грн., кількість робочих днів у червні 2020 року 20 робочих днів, за липень 2020 року 3860,55 грн., кількість робочих днів у липні 2020 року 23 робочі дні.

Всього за ці два місяці їй була нарахована заробітна плата в розмірі 9270,35 грн., кількість робочих днів за цей період становить 53 дні. Таким чином середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 у вказані місяці становить 174,91 грн. (9270,35 грн./53 дні). Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку становить 201 день (за період з наступного дня після звільнення 01.09.2020 року по день ухвалення рішення суду включно). Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складатиме: 174,91 грн. х 201 робочий день = 35156,91 грн.

Проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з кількості робочих, а не календарних днів, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року №6-195цс14 Верховного Суду України.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Отже, нарахування податків та платежів до компетенції суду не належить, дані відрахування проводяться підприємством при виплаті присудженої судом суми.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню по день постановлення рішення, в сумі 35156,91 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. суд виходить з наступного.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 року у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов`язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати дійсно призвело до її душевних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, які полягали у залишенні без засобів до існування та стресі, що очевидно позбавляло позивача стану внутрішньої рівноваги і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача.

В даному випадку сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі, тривалістю невиплати такої заробітної плати, необхідністю позивача звертатись з вимогами про виплату заробітної плати до відповідача та державних установ, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.

Оскільки позов суд задовольняє у частково, згідно положень ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір у дохід держави за позовну вимогу про сплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 908,00 грн., враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за даною вимогою на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», та на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди пропорційно до задоволених позовних вимог, в сумі 847,27 грн. (908 грн. х (35156,91 грн.+2000,00 грн.) / (37820,05 грн.+2000,00 грн.))

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 54029, м.Миколаїв, вул.Галини Петрової, 2-а, код ЄДРПОУ 31159920) на користь ОСОБА_1 (за реєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 53170,20 (п`ятдесят три тисячі сто сімдесят) гривень 20 копійок.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 54029, м.Миколаїв, вул.Галини Петрової, 2-а, код ЄДРПОУ 31159920) на користь ОСОБА_1 (за реєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 35156,91 (тридцять п`ять тисяч сто п`ятдесят шість) гривень 91 копійка.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 54029, м.Миколаїв, вул.Галини Петрової, 2-а, код ЄДРПОУ 31159920) на користь ОСОБА_1 (за реєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )витрати по сплаті судового збору в сумі 847 (вісімсот сорок сім) гривень 27 копійок.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 54029, м.Миколаїв, вул.Галини Петрової, 2-а, ) в дохід держави судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем та іншими учасниками справи шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя І.О.Догарєва