ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1055/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3380/20 Категорія: 304080000 Кирилюк Н. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Сіренка Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кульчицького Олександра Сергійовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2021 року (повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБ України) з позовом про стягнення страхового відшкодування.

Підставами для звернення з вказаним позовом зазначено таке.

21.11.2017 відбулось ДТП, де водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер», реєстраційний № НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який в подальшому контактував з автомобілем «Форд Фокус», реєстраційний № НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 . В результаті ДТП пішохід ОСОБА_3 загинув на місці події.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 не була застрахована, тому дочка загиблого - ОСОБА_1 01.07.2020 звернулась до МТСБ України про відшкодування половини витрат, понесених нею на виготовлення пам`ятника у загальному розмірі 39200,00 грн.

31.07.2020 надійшов лист від відповідача, за змістом якого МТСБ України просило надати оригінал документів, що підтверджують витрати на поховання, встановленого чинним законодавством зразка, а саме, фіскальний касовий чек або розрахункову квитанцію.

Вважаючи вимогу відповідача про надання вказаних ним документів безпідставною та необґрунтованою, а затримання у виплаті належного страхування для потерпілої незаконною, позивачка просила звернулась до суду, де просила стягнути з відповідача 19200,00 грн. в примусовому порядку.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У рішенні суд зазначив, що оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків фізичними особами - підприємцями, які сплачують єдиний податок, у випадках, передбачених Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" є правомірним. Форму і зміст товарного чека законодавчо не визначено. Тому, суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Також суд першої інстанції вказав, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, виникає у страхової компанії (в даному випадку у МТБСУ) в разі наявності такого обов`язку у особи, що завдала цю шкоду. Судом встановлено, що водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3 . Відсутність технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення автомобіля з пішоходом не залежало від водія при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив, проте не міг її відвернути. Заподіяння шкоди особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок непереборної сили не тягне за собою обов`язку відшкодування такої шкоди. За таких міркувань, суд відмовив у позові.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивачка, діючи через свого адвоката, оскаржила його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що предмет позову полягав не у наявності чи відсутності у відповідача обов`язку відшкодування шкоди відповідно до п. 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а у невизнанні товарного чеку розрахунковим документом. Суд першої інстанції вірно зазначив, що суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Апелянт не погоджується з висновком суду про відсутність у відповідача обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки відповідач не довів, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили. Органами досудового розслідування також не доведено наявність непереборної сили на момент дорожньо-транспортної пригоди.

Скаржник посилається на ч. 3 ст. 1193 ЦК України, відповідно до якої вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

На підставі таких аргументів апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2017 о 17 год 15 хв водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер», реєстраційний № НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Мазура в м. Сміла від центра міста в напрямку вул. Кармелюка, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який в подальшому контактував з автомобілем «Форд Фокус», реєстраційний № НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався в попутному напрямку. В результаті ДТП пішохід ОСОБА_3 помер від отриманих тілесних ушкоджень на місці події, що підтверджено також свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

По факту зазначеної події до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000411 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою від 30 вересня 2019 року кримінальне провадження за вказаним фактом було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, так як доказів вини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не встановлено.

Згідно з постановою, відповідно до призначеної експертизи, водії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не мали технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування гальмування в умовах місця ДТП з моменту виявлення останнього. А тому, в їх діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, а саме відсутня об`єктивна сторона, оскільки їх дії не знаходяться в причинному зв`язку з настанням наслідків у вигляді настання смерті пішохода ОСОБА_3 (а.с. 12-13).

Товарним чеком від 22.01.2020 підтверджується, що ОСОБА_1 заплатила 39200,00 грн. за виготовлення пам`ятника на ОСОБА_3 (а.с. 8).

Відповідно до витягу з сайту МТСБ України цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована (а.с. 16).

01 липня 2020 року юридична компанія «Відшкодування» звернулась в інтересах ОСОБА_1 до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 15).

Листом від 31 липня 2020 року МТСБУ повідомило про необхідність подання оригіналу документів, що підтверджують витрати на поховання, а саме фіскального касового чеку або розрахункової квитанції, що відповідають Наказу МФУ № 13 від 21.01.2016 року.

Таким чином, з доказів, наявних в матеріалах справи вбачається, що відповідач обґрунтовує свою відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись лише на те, що надані заявником докази на підтвердження витрат на поховання, не відповідають вимогам закону.

Відмова в задоволенні судом позову мотивована тим, що за відсутності вини завдавача шкоди обов`язок з відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, не виникає. Однак, відповідач на таку підставу для спростування свого обов`язку для проведення страхового відшкодування не посилається.

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частини 1, 2 статті 22 ЦК України).

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

З наведених норм матеріального права вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки.

При цьому, особи, які здійснювали діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, повинні нести відповідальність за шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності їх вини. Такі особи звільняються від обов`язку відшкодувати таку шкоду лише за умови доведення ними факту непереборної сили або умислу потерпілого.

В ході розгляду справи, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді факт непереборної сили або умислу потерпілого не доводився, як на таку підставу відсутності обов`язку у сплаті відшкодування відповідач не посилався.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, в даному випадку наявність або відсутність вини потерпілого у ДТП не можуть впливати на звільнення від відповідальності щодо відшкодування шкоди згідно вимог статей 1187, 1193 ЦК України. Разом із цим, відповідачем не доводилась наявність підстав для звільнення його від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Крім того, встановлення винуватості чи невинуватості осіб, які здійснювали діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не має значення, оскільки в даному випадку шкода відшкодовується незалежно від їх вини.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Основними завданнями МТСБУ є: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (підпункт 39.2.1. пункту 39.2 статті 39 казаного Закону).

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Під час розгляду справи відповідачем не заперечувалось право позивачки на отримання страхового відшкодування в порядку ч. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що підтверджується поясненнями відповідача у відзиві на позов, а також листом № 3.1-02/23022 від 31.07.2020, в якому вказано, що у разі надання належного розрахункового документу, МТСБУ може розглянути питання щодо здійснення компенсації понесених заявником витрат на поховання ОСОБА_3 .

Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, відповідач вказав, що до розрахункових документів належать ті, що відповідають вимогам до змісту реквізитів, встановлених Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13, а оскільки на сьогодні не встановлені вимоги до «товарного чеку» він не може прийматися як розрахунковий.

З цього приводу суд апеляційної інстанції погоджується з висновком міськрайонного суду про те, що наданий позивачкою товарний чек від 22 січня 2020 року відповідає вимогам до розрахункових документів, визначених підпунктом 3.2 пункту 3 Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 011.12.2000 № 614 і є достатнім доказом розміру здійснених витрат на поховання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи представника позивачки про те, що відповідачем не доводились факти умислу потерпілого або непереборної сили, внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода. Апелянт правильно послався на ч. 3 ст. 1193 ЦК України, відповідно до якої вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже колегія суддів вважає, що відповідач МТСБУ неправомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на надання неналежних розрахункових документів.

Тому рішення підлягає до скасування у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, з ухваленням нового про задоволення позову.

Так як позивачку звільнено від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому за правилами статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судових збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2102 грн., виходячи з розрахунку 2102 грн. х 0,4 + 2102 грн. х 0,4 х 150% = 2102 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кульчицького Олександра Сергійовича задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування, задовольнити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 19200,00 (дев`ятнадцять тисяч двісті) грн.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України в дохід держави судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді