Провадження № 22-ц/812/297/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 лютого 2021 року м. Миколаїв

справа № 471/957/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 ,

на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухваленого 13 листопада 2020 року під головуванням судді Скарницької І.Б., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене 18 листопада 2020 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання недійсним договору оренди землі та поновлення строку для відчуження земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди землі та поновлення строку для відчуження земельних ділянок.

Позивачка зазначала, що їй на праві власності належать земельні ділянки площею 10,2363 га, кадастровий № :02:000:0076 та площею 0,7842 га, кадастровий № :01:000:0177 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Костуватської сільської ради Братського району Миколаївської області, які отримані нею у спадщину. Вона є громадянкою Російської Федерації (далі РФ), її інтереси для оформлення спадщини, за довіреністю, яка посвічувалася нотаріусом в м. Сургут Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області представляла ОСОБА_1 . Скориставшись довіреністю та оригіналами правовстановлюючих документів на земельні ділянки, діючи всупереч інтересам позивачки з власних корисних інтересів та інтересів відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_1 15 травня 2016 року уклала договір оренди зазначених земельних ділянок зі своїм родичем ОСОБА_4 строком на 49 років.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не мала належним чином підтверджених повноважень на передачу в оренду належних іноземній громадянці земельних ділянок сільськогосподарського призначення та не мала прав на укладення договору оренди, на підставі довіреності від 05 травня 2015 року, просила суд визнати недійсним договір оренди землі від 15 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Крім того, оскільки вона є громадянкою РФ і за законом не має права бути власником земель сільськогосподарського призначення, позивачка також просила суд поновити їй строк для відчуження належних їй на праві власності вищезазначених земельних ділянок.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2020 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору залучено Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Рішенням того ж суду від 13 листопада 2020 року позов задоволений частково. Визнано недійсним договір оренди землі від 15 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не мала повноважень на укладення договору оренди саме земельних ділянок, оскільки в наданій довіреності вказане право на розпорядження іншого майна, а не земельних ділянок, а отже спірний договір оренди є недійсним; щодо позовних вимог в частині поновлення строку на відчуження земельних ділянок суд виходив з того, що позивачкою не доведені позовні вимоги в цій частині.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно не застосовано позовної давності, оскільки відомості про договір оренди були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 червня 2016 року і з цього часу позивачка могла довідатися про договір оренди землі і враховуючи позовну давність тривалістю у три роки, то строк звернення до суду з даним позовом закінчився 18 червня 2019 року; суд вийшов за межі позовної заяви, зазначивши норми права, які позивач не вказував; приймаючи оскаржуване рішення в частині визнання недійсним договору оренди землі, суд послався у рішенні на російсько-український словник правничої мови, проте вказаний словник в судовому засіданні не досліджувався та відсутній в матеріалах справи і жодна із сторін не заявляла клопотання про його дослідження; крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не є належними відповідачами за позовною вимогою в частині поновлення строку для відчуження земельної ділянки, оскільки належним відповідачем в цій справі є орган місцевого самоврядування, який не був залучений до участі у справі, а тому суд безпідставно стягнув з відповідачів в солідарному порядку 1536,80 грн.

На вказану апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 надійшов відзив, в якому остання заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановлене з додержанням матеріального та процесуального права, суд в повному обсязі з`ясував всі обставини справи і висновок суду відповідає обставинам справи, а апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, доводи якої не спростовують висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, з таких підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належать земельні ділянки площею 10,2363 га, кадастровий № :02:000:0076 та площею 0,7842 га, кадастровий № :01:000:0177 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Костуватської сільської ради Братського району Миколаївської області.

05 травня 2015 року нотаріусом нотаріального округу Сургутського району Ханти-Мансійського автономного округу - Югри РФ було посвідчено від імені Сінєльнікової А.Л. довіреність на ім`я ОСОБА_1 відповідно до якої вона уповноважила останню вчиняти відповідні дії, визначені довіреністю. Довіреність видана строком на 3 роки.

Відповідно до довіреності, діючи як уповноважена позивачкою особа, ОСОБА_1 15 травня 2016 року уклала з ОСОБА_4 договір оренди землі на належні позивачці на праві власності земельні ділянки за кадастровим № :02:000:0076 площею 10,2363 га та № :01:000:0177 площею 0,7842 га строком на 49 років з дати його державної реєстрації.

17 червня 2016 року договір було зареєстровано в державному реєстрі речових прав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись з вимогою про визнання недійсним вказаного договору оренди земельних ділянок, позивачка посилалася на те, що цей договір укладено з порушенням приписів підпункту 170.1.3 пункту 170.1 статті 170 Податкового кодексу України (далі ПК України).

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень підпункту 170.1.3 пункту 170.1 статті 170 ПК України нерухомість, що належить фізичній особі - нерезиденту, надається в оренду виключно через фізичну особу - підприємця або юридичну особу - резидента (уповноважених осіб), що виконують представницькі функції такого нерезидента на підставі письмового договору та виступають його податковим агентом стосовно таких доходів. Нерезидент, який порушує норми цього пункту, вважається таким, що ухиляється від сплати податку.

До нерухомості належать, в тому числі, земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно підпункту в) пункту 14.1.122 ПК України нерезиденти це фізичні особи, які не є резидентами України.

Фізична особа-резидент це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України (п.п. в) п. 14.1.213 ПК України).

Як вбачається з тексту спірного договору оренди, ОСОБА_1 діяла на підставі довіреності від 5 травня 2015 року.

Відповідно до змісту цієї довіреності ОСОБА_3 уповноважила виконувати певні дії ОСОБА_1 як фізичну особу.

Отже, оскільки ОСОБА_3 є громадянкою РФ, тобто вважається нерезидентом України, то передача належних їй земельних ділянок в оренду через ОСОБА_1 , яка не є фізичною особою-підприємцем, суперечить вимогам чинного законодавства, а саме положення підпункту 170.1.3 пункту 170.1 статті 170 ПК України.

Інші доводи позивачки щодо відсутності повноважень ОСОБА_1 на вчинення спірного договору оренди земельних ділянок, в тому числі, в частині визначення об`єктів, стосовно яких ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 виконувати певні дії, не мають правового значення, оскільки недодержання сторонами в момент вчинення спірного договору оренди вимог підпункту 170.1.3 пункту 170.1 статті 170 ПК України, є достатньою підставою для визнання цього договору недійсним за правилами частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України.

За такого, колегія суддів погоджується з основним висновком суду першої інстанції в частині вимог про визнання договору оренди землі недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував строк позовної давності є необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 251-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у вересні 2018 року.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема перепискою представника ОСОБА_3 з орендарем, в якій зазначено, що ОСОБА_3 у вересні 2018 року стало відомо про договір оренди. При цьому, у відповіді орендаря відсутні заперечення з цього факту.

Крім цього, відповідно до постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2019 року, відомості про це внесено до ЄРДР 18 грудня 2018 року.

За вказаних обставин, оскільки ОСОБА_3 особисто не підписувала спірний договір, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права вересень 2018 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка міститься в постанові від 4 грудня 2019 року по справі 474/759/17.

А тому, звертаючись з даним позовом до суду в грудні 2019 року, позивачкою не порушений строк позовної давності.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивачка отримувала плату за користування землею, суперечить нормам статті 261 ЦК України.

До того ж, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження отримання орендної плати позивачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка зобов`язана була дізнатись про наявність спірного договору оренди з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за допомогою мережі Інтернет, не можуть вважатись достатніми для обчислення початку строку позовної давності по даній справі з моменту укладення спірного договору оренди, та є необґрунтованими, оскільки відповідних доказів на підтвердження таких доводів апелянт не надав.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд незаконно стягнув з відповідачів в солідарному порядку 1536,80 грн, тобто по 768,40 грн з кожного, оскільки як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, суд стягнув з відповідачів на користь позивача витрати, понесені при сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, в розмірі 768,40 грн. При цьому суд зазначив, що вказана сума стягується з відповідачів в рівних частинах.

Рішення суду в частині вимог про поновлення строку для відчуження земельних ділянок сторони не оскаржували, а тому в цій частині колегія суддів рішення не перевіряє.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова В.В. Коломієць

Повне судове рішення складене 11 лютого 2021 року.