Справа № 645/5314/20
Провадження № 2/645/890/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого - судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря Іванії К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Фрунзенського районного суду м.Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Харківська біржа нерухомості про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, яким просить визнати дійсним договір купівлі - продажу жилого будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 3-1355, підписаний та зареєстрований 10.12.1998 року на Харківській біржі нерухомості, який укладений між нею та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову посилається на те, що 10.12.1998 року на підставі договору купівлі - продажу вона придбала у ОСОБА_3 за 18 534 грн. житловий будинок «А-1» (житлова площа - 34,7 кв.м) з надвірними будівлями «Г» - погріб, «Е» - вбиральня, «Д» - сарай, «Ж» - гараж, «З» - душ, № 1,2,4 - огорожі, № 3 - водопровід , «І» - замощення, «Б» - літня кухня, «В» - тамбур, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір був укладений на Харківській біржі нерухомості. Станом на день подання позову фактичним власником домоволодіння є ОСОБА_2 , ніяких вимог щодо прав на житловий будинок з боку третіх осіб до неї не висувається, в будинку вона мешкає по теперішній час, сплачує комунальні послуги. ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з приводу відчуження належного їй житлового будинку, однак їй було відмовлено, оскільки договір купівлі - продажу нотаріально не посвідчений.

На теперішній час позивачці не відомо фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_3 , тому вона позбавлена можливості нотаріально посвідчити біржовий договір, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з позовом про визнання договору дійсним. Крім того, право власності на житловий будинок вже зареєстровано у встановленому законом порядку, однак нотаріус відмовила.

Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані докази, у тому числі матеріали інвентаризаційної справи № 42383 по АДРЕСА_2 , приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з вимогами ст.264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу № 301355 від 10.12.1998 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 34,70 кв.м., на земельній ділянці площею 641 кв.м. Зазначений договір зареєстрований в КП «ХМ БТІ» за реєстраційним № 28278 від 10.12.1998 року.

Згідно з умовами договору ОСОБА_3 прийняв кошти за будинок, а ОСОБА_2 засвідчила, що передала грошві за будинок ОСОБА_3 .. При цьому ОСОБА_3 зобов`язується передати ОСОБА_2 товар до 15.12.1998 року, а остання дає на це згоду.

Згідно ст.55Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи, що вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у грудні 1998 року, спірні відносини, як і права та обов`язки виникли у сторін з моменту укладення договору, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР 1963року (далі за текстом ЦК УРСР 1963 р.), чинного на момент укладення договору і реєстрації права власності.

Так, згідно зі статтею 224ЦК УРСР 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 128 ЦК УРСР 1963 р., передбачала, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов : а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б)якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню.

Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Не погоджуючись з позовними вимогами, суд виходить з безпідставності звернення з позовом, оскільки сторонами були дотримані всі передбачені законом умови укладення договору в рамках діючого на той час цивільного законодавства, договір був зареєстрований у визначеному порядку та в подальшому виконаний у повному обсязі всіма сторонами.

З приводу відмови приватного нотаріуса слід зазначити, що нотаріус згідно гл.2 п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, приймає для вчинення правочину про відчуження договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі, укладений відповідно до вимог законодавства, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав.

В даному випадку договір купівлі-продажу був зареєстрований у встановленому на той час законом порядку, у межах строку позовної давності договір недійсним не визнавався, що виключає підстави стверджувати про його недійсність чи оспорюваність, при чому доказів про його оскарження до суду не надано.

На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Договір купівлі-продажу № 3-1355 від 10.12.1998 року, який був укладений на Харківській біржі нерухомості наразі ніким наразі не оспорений, строки давності щодо його можливого оскарження сплинули, сторони виконали договір у повному обсязі, відбулася державна реєстрація права власності в КП «БТІ», наслідком чого сумніви щодо дійсності договору, який укладений у точній відповідності з вимогами діючого на той час законодавства, суд вважає безпідставними, а отже причин для визнання його дійсним немає з причин його відповідності діючому на момент реєстрації цивільному законодавству.

Отже, договір купівлі-продажу № 3-1355 від 10.12.1998 року укладений на Харківській біржі нерухомості є дійсним та відповідав правилам біржових операцій, а саме ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого на Харківській біржі нерухомості не підлягають задоволенню та є безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-82, 141, 223, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354, 355, пп.15.5 п.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ст.ст. 47, 220, 224, 227ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», суд -

вирішив:

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15.02.2021 року.

Головуючий суддя: