ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року

м. Харків

справа № 646/3937/16-ц

провадження №22-ц/818/1686/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська місцева прокуратура № 5, Прокуратура міста Києва, Міністерство внутрішніх справ України, Державна Казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 5, Прокуратури міста Києва, Міністерства внутрішніх справ України, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду

за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури, Київської місцевої прокуратури №5, ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року у складі судді Шелест І.М.,-

в с т а н о в и в :

29 березня 2016 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури №5, Прокуратури міста Києва, Міністерства внутрішніх справ України, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, в якому (з урахування уточнень т. 7 а.с. 1-4) просив стягнути з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь, матеріальну шкоду завдану незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у сумі 82 288, 23 грн. та моральну шкоду у сумі 294 400,00 грн.; стягнути з Прокуратури міста Києва, як керівного органу вищого рівня, за неправомірні дії посадових осіб Київської міської прокуратури моральну шкоду, завдану незаконними діями та бездіяльністю у сумі 294 400,00 грн.; стягнути з Міністерства внутрішніх справ України, моральну шкоду завдану незаконними діями та бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування, який був у підпорядкуванні Міністерства внутрішніх справ України у сумі 294 400,00 грн.; стягнути з Київської місцевої прокуратури № 5 (Прокуратура Оболонського району м. Києва), Прокуратури міста Києва та Міністерства внутрішніх справ України на його користь витрати на придбання проїзних документів до м. Києва для участі у процесуальних діях в сумі 1 767, 18 грн. Здійснити остаточній розрахунок усіх належних виплат на час ухвалення рішення у справі.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 105 000 гривень. В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі Київська місцева прокуратура № 5 (т.8 а.с. 60-65), посилаючись на незаконність, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано у спірних правовідносинах ст. 1 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не враховано, що запобіжний захід до позивача прокуратурою Оболонського району м. Києва, Київською місцевою прокуратурою № 5 не застосовувався, про обвинувачення або повідомлення про підозру не пред`являлось. Отже, до ОСОБА_1 не було застосовано ніяких обмежень, які б перешкоджали останньому вільно пересуватись територією України та поза її межами, тобто не здійснювались перешкоди зі сторони слідства щодо вільного спілкування та проживання зі своєю родиною. Правоохоронними органами та судами України незаконний арешт на майно не накладався. Факти вчинення незаконних дій органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду України позивачем не доведено.

В апеляційній скарзі Київська міська прокуратура (т.8 а.с. 68-74) , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що відсутні достатні підстави стверджувати, що саме діями правоохоронних органів України позивачу завдано моральну шкоду, оскільки кримінальне переслідування стосовно позивача 14.03.2008 розпочато органами досудового слідства Республіки Білорусь та саме прокуратурою Сморгонського району від 12.05.2008 ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 426 КК Республіки Білорусь.

Висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 перебував під слідством з 22.07.2010 по 26.09.2011 не відповідає обставинам справи, оскільки кримінальна справа відносно ОСОБА_1 закрита Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві 07.10.2010, а після 07.10.2010 ОСОБА_1 під слідством не перебував та стосовно нього не вчинялися дії, визначені ст. 1 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таким чином, на користь позивача не підлягає відшкодуванню шкода за період після закриття кримінальної справи стосовно нього.

Також вказує, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про протиправність дій, рішень або бездіяльність прокуратури м. Києва. Судом не обґрунтовано в чому полягає причинно-наслідковий зв`язок між рішеннями органу прокуратури м. Києва та стягнутою шкодою, не наведено розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (т. 8 а.с. 91-94) просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 в частині стягнення відшкодування моральної шкоди у сумі 105000,00 грн. та в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 353000,00 грн.; стягнути з Прокуратури міста Києва за неправомірні дії посадових осіб Київської міської прокуратури моральну шкоду, завдану незаконними діями та бездіяльністю у сумі 294 400,00 грн.; стягнути з Міністерства внутрішніх справ України, моральну шкоду завдану незаконними діями та бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування, який був у підпорядкуванні Міністерства внутрішніх справ України у сумі 294 400,00 грн.

Зазначає, що він погоджується з доводами суду, щодо спричинення моральної шкоди через відчуття душевних страждань, зниження його репутації та престижу через тривале незаконне переслідування, але він не погоджується з сумою відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що строк незаконного переслідування склав 15 місяців 9 днів, а саме з 22.07.2010 по 26.09.2011 та з 11.09.2014 по 16.10.2014, строк неможливості користування майном склав 55 місяців, а саме з 18.06.2010 по 24.02.2015, а тому сума до відшкодування складає 353 000 грн., виходячи з розрахунку (55 міс. х 5000 грн. (мінімальна зарплата станом на 01.09.2020) = 275000 грн + 78000 грн.).

Державна казначейська служба України у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т. 8 а.с. 149) просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив обґрунтовано тим, що суд першої інстанції, встановивши, що прокуратура м. Києва та Міністерство внутрішніх справ є неналежними відповідачами, не вирішив питання про залучення до участі у справі ГУ МВС України в м. Києві, що здійснював провадження у кримінальній справі та не вчинив належних дій щодо встановлення обставин справи, що мають значення для справи.

Зазначає, що судом першої інстанції при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин не були враховані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, посилається на висновки Верховного суду, викладені в постанові від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16 та від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц.

Також вказує, що кошти, які знаходяться на рахунках в Республіці Білорусь повинні повертатися саме з цих рахунків, а не за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню в частині скасування рішення суду першої інстанції, зменшення суми належної до стягнення з державного бюджету України та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Київська міська прокуратура № 5 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( т. 8 а.с. 175) зазначає, що доводи апелянта ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Вказує, що правоохоронними органами та судами України незаконний арешт на майно позивача не накладався, до позивача не було застосовано ніяких обмежень, обвинувачення та підозра не пред`являлися, а тому підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні.

Міністерство внутрішніх справ України у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( т. 8 а.с. 197) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова - без змін.

Зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою. МВС України не є правонаступником Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві та не може відповідати за дії сторонніх осіб, МВС України не наділено повноваженнями щодо проведення досудових розслідувань кримінальних правопорушень та не має жодного структурного підрозділу, який би мав відповідні повноваження.Тобто, вважає, що МВС України прав і інтересів позивача не порушувало.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги Київської місцевої прокуратури № 5 та Київської міської прокуратури, підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що внаслідок незаконного кримінального переслідування йому завдано моральну шкоду, а саме у період з 22.07.2010 (дата прийняття слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва постанови про перекваліфікацію і порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 296 КК України) по 26.09.2011 (дата винесення постанови слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про закриття кримінальної справи за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю в діянні складу злочину (в ред. 1960 року).

При цьому суд вважав, що незазначення в резолютивній частині постанови прізвища ОСОБА_1 не виключає того, що 26.11.2011 було припинено саме відносно нього кримінальне переслідування. Закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні особи складу злочину свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягне за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, а також, що незаконне переслідування тривало з 11.09.2014 (з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст.296 КК України, про те, що ОСОБА_1 з хуліганських мотивів спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_2 ). по 16.10.2014 (дата винесення постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України).

Суд встановив, що незаконне переслідування тривало 15 місяців 9 днів. Позивачем було доведено, що тяжкість вимушених змін у його житті та стосунках в суспільстві, ступінь зниження престижу та репутації та їх тривалість, отримані душевні страждання, які він зазнав у зв`язку з його тривалим незаконним переслідуванням, спричинили йому моральну шкоду. Розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 78 000 грн. суд розраховував, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством з врахуванням характеру та обсягу страждань, з дотриманням вимог розумності та співмірності.

Крім того, суд першої інстанції, з врахуванням встановлених обставин, глибини і тривалості душевних страждань ОСОБА_1 , визначив розмір у рахунок відшкодування моральної шкоди 27 000 грн., у зв`язку з позбавлення права на вільне розпорядження грошовими коштами, оскільки внаслідок незаконної бездіяльності органу досудового розслідування, яка полягала у не скасуванні арешту з грошових коштів та його розшуку, позбавлення можливості вільного розпорядження грошовими коштами на протязі тривалого часу і необхідності докладати зусиль для відновлення свого порушеного права.

У задоволенні позову до прокуратури міста Києва та Міністерства внутрішніх справ про відшкодування моральної шкоди суд відмовив, оскільки зазначені органи не є належними відповідачами у даних правовідносинах.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури №5, прокуратури міста Києва та Міністерства внутрішніх справ України про стягнення витрат на придбання проїзних документів до м. Києва для участі у процесуальних діях, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих проїзних документів не вбачається, що вони пов`язані з участю позивача у процесуальних діях по кримінальним провадженням.

Вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь майнової шкоди, завданої йому незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у сумі 82288,23 грн., суд також залишив без задоволення, оскільки вважав, що кошти, які знаходяться на рахунку в банку Республіки Білорусь, (депозитний рахунок суду) повинні повертатися з відповідного рахунку. Діючим законодавством не передбачено стягнення різниці доларового еквіваленту грошових коштів у національній валюті, на які накладено арешт, у зв`язку з коливанням курсу валют. Нарахування індексу інфляції та 3% річних за несвоєчасне скасування арешту є похідною вимогою від стягнення різниці доларового еквівалента арештованої грошової суми з моменту першого закриття кримінального провадження і до моменту вирішення питання про скасування арешту.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджено паспортом громадянина України, який видано 03 червня 2009 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві ( т. 1 а.с. 8).

14.03.2008 прокурором Сморгонського району Республіки Білорусь порушено кримінальну справу № 9 відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.426 КК Республіки Білорусь ( т. 2 а.с. 83).

14.03.2008 слідчим прокуратури Островецького району Республіки Білорусь відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 03 (кримінальна справа № 03 за ч.1 ст.366 КК Республіки Білорусь ( т. 2 а.с. 88).

21.04.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь кримінальні справи об`єднані в одне провадження. Справі присвоєно № 9.( т. 2 а.с. 94).

09 квітня 2008 року постановою слідчого прокуратури Островецького району Республіки Білорусь ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КПК Республіки Білорусь у кримінальній справі № 03 ( т. 2 а.с. 90-91).

12.05.2008 слідчим прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь прийнято постанову про притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого і пред`явлення обвинувачення за ч. 1 ст. 366 та ч. 3 ст. 426 КК Республіки Білорусь. ( т. 2 а.с. 95-96) .

18.03.2008 постановою помічника прокурора Сморгоньського району Республіки Білорусь у кримінальній справі № 9 накладено арешт на майно ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 85).

14.05.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь прийнято рішення про забіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою ( т. 2 а.с. 97).

14.05.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь оголошено розшук обвинуваченого ОСОБА_1 ( т. 2 а.с. 99).

14.05.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь провадження по цій кримінальній справі зупинено ( т.2 а.с. 100).

02.07.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь провадження у справі відновлено ( т.2.а.с. 101).

02.07.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь у кримінальному провадженні № 9 накладено арешт на всі грошові кошти обвинуваченого ОСОБА_1 , які знаходяться на депозитному рахунку суду Сморгонського району і які надійшли на його ім`я від ВАТ «Будівнично монтажний трест № 41» на підставі рішення суду Ошмянського району Республіки Білорусь ( т.2.а.с. 102).

02.07.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь провадження у кримінальній справі призупинено ( т.2 а.с.103).

28.01.2010 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь кримінальну справу направлено до прокуратури Гродненської області для вирішення питання про її направлення українській стороні для здійснення кримінального переслідування (т.2. а.с. 110-112).

18.06.2010 кримінальна справа, порушена 14.03.2008 прокурором Сморгонського району Республіки Білорусь за обвинуваченням ОСОБА_1 , за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.426 КК Республіки Білорусі надійшла до прокуратури Оболонського району м. Києва з прокуратури міста Києві для проведення досудового слідства. Того ж дня, слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва вказану кримінальну справу прийнято до свого провадження (т.2 а.с. 117).

22.07.2010 слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва винесено постанову про перекваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч.1 ст.366 та ч.3 ст.426 КК Республіки Білорусь на ч. 1 ст.365 та ч.1 ст.350 КК України (т.2 а.с.118-119).

22.07.2010 слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Одночасно прийнято рішення про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.365, ч.1 ст.350 КК України. Порушеній кримінальній справі залишено номер 9 (т.1 а.с.10, т.2 а.с. 120-121).

22.07.2010 слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва прийнято рішення про направлення кримінальної справи за підслідністю до слідчого Оболонського РУ ГУМВС Україні в м. Києві, яким справу прийнято до свого провадження (т.2 а.с.122).

07.08.2010 слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС Україні в м. Києві винесено постанову про прийняття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України до свого провадження ( т.2 а.с. 123).

З Інформації начальника СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві, наданої прокурору Оболонського району убачається, що станом на 16.08.2010 по кримінальній справі з метою встановлення місця знаходження ОСОБА_1 допитані свідки, направлені запити до Державної прикордонної служби України щодо встановлення інформації про факти перетину Державного кордону України, досудове слідство триває, з метою становлення місця знаходження обвинуваченого ОСОБА_1 (т.2 а.с. 124-126).

07.10.2010 слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС Україні в м. Києві винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Одночасно зазначено, що вказану справу рахувати як порушену по факту вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.( т. 1 а.с. 9, т.2 а.с. 128).

21.10.2010 постановою слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в місті Києві досудове слідство по кримінальній справі № 05-20517, порушеної за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, зупинено, оскільки проведені всі слідчі дії, виконання яких можливо за відсутності особи на підставі п.3 ст.206 КПК України (( в ред.1960 року)( т.2 а.с. 129)).

23.09.2011 постановою слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в місті Києві досудове розслідування по кримінальній справі № 05-20517 відновлено (т.2 а.с.130).

26.09.2011 постановою слідчого СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м .Києві кримінальну справу по факту вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю в діянні складу злочину ((в ред.1960 року) ( т.2 а.с. 131-133)).

11.09.2014 постановою заступника прокурора міста Києва скасовано постанову слідчого СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві від 26.09.2011 про закриття кримінальної справи № 05-20517, вирішено відомості про злочин, що міститься у кримінальній справі, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження для організації подальшого досудового розслідування направити до прокуратури Оболонського району м. Києва ( т. 2 а.с. 136).

11.09.2014 прокуратурою міста Києва внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про те, що ОСОБА_1 із хуліганських мотивів спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_3 . Кримінальне провадження направлено до СВ Оболонського РУ ГУ МВС України м. Києва, що підтверджено витягом з кримінального провадження № 0001090 ( т.2 а.с. 138).

16.10.2014 слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення у формі постанови про закриття кримінального провадження, внесеного за № 0001090 від 11.09.2014 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України та про скасування постанови слідчого прокуратури Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь від 02.07.2008 про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на депозитному рахунку суду Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь ( т.2 а.с. 139-140).

Вказану постанову ОСОБА_1 отримав 03.12.2014, про що свідчить його особистий підпис.

13.12.2014 ОСОБА_1 звернувся із заявою про виправлення описки, допущеної у постанов слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 16.10.2014, де було допущено помилку: не вірно зазначено його по батькові ( т.2 а.с. 141).

24.02.2015 постановою першого заступника прокурора Оболонського району м. Києва постанову від 16.10.2014 про закриття кримінального провадження №0001090 від 11.09.2014 скасовано, у зв`язку із неправильним зазначення по-батькові ОСОБА_1 , матеріали направлено до слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України м. Києва для подальшого розслідування ( т.2 а.с.142-143).

В той же день, 24.02.2015 слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України м. Києва винесено постанову про закриття кримінального провадження №0001090, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.09.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України у зв`язку з відсутністю у діянні cкладу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Одночасно скасовано арешт, накладений постановою слідчого Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь від 02.07.2008 року на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходились на депозитному рахунку суду Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь ( т. 1 а.с. 35-37, т.2 а.с.144-146).

16.08.2013 Генеральна прокуратура України повідомила Генеральну прокуратуру Республіки Білорусь про остаточне процесуальне рішення, яке винесено правоохоронними органами України у кримінальній справі № 9, одночасно направила дві постанови про закриття кримінального провадження від 07.10.2010 та від 26.09.2011 (т.7 а.с. 117).

19.12.2013 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Оболонського РВ ГУМВС України в м. Києві про стан його справи, за вихідною датою 06.01.2014 начальником даного відділу повідомив ОСОБА_1 про те що у справі прийнято рішення у порядку п.2 ст.6 КПК України.

На протязі 2014- 2015 років ОСОБА_1 звертався з заявами та скаргами щодо отримання постанови про закриття провадження і зняття арешту (т.7 а.с. 87-92, а.с. 95-107).

11.03.2015 Генеральна прокуратура України повідомила Генеральну прокуратуру Республіки Білорусь про прийняте 24.02.2015 рішення і направила копію постанови.( т. 7 а.с. 109).

Також в матеріалах справи (т.1 а.с. 11-18) міститься (мовою оригіналу) "определение Судебной коллегии по гражданским делам Гродненского областного суда по делу № 33-217.2008 года по иску ОСОБА_1 к ОАО «СМТ №41» о компенсации морального вреда, отмене наложенного дисциплинарного взыскания, восстановлении существенных условий труда, взыскании премий, других причитающихся от нанимателя выплат, среднего заработка за задержку расчета при увольнении, которым решение суда Ошмянского района от 18 февраля 2008 года в части восстановления ОСОБА_1 прежних условий труда за период его работы с 1 декабря 2005 года по август 2006 года включительно отменить и вынести по делу в указанной части новое решение, которым ОСОБА_1 в удовлетворении данных требований отказать. Взысканную с ОАО «СМТ №41» в пользу ОСОБА_1 сумму премиальных доплат с 2 329 942 рублей снизить до 549 500 рублей, взысканную сумму среднего заработка за задержку расчета с 16 612 489 рублей снизить до 15 306 050 рублей, а сумму госпошлины, взысканную с ОАО «СМ №41» в доход государства с 1 052120 рублей снизить 897780 рублей. В остальной части это же решение суда оставить без изменения, а кассационные жалобы ОАО «СМТ №41» и ОСОБА_1 без удовлетворения".

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення норм цивільного процесуального законодавства діяли в редакції ЦПК України, яка була чинною до 15 грудня 2017 року (час пред`явлення до суду позову).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтував позовні вимоги тим, що з Республіки Білорусь до Генеральної прокуратури України надійшла кримінальна справа за його обвинуваченням. У даному кримінальному провадженні постановою прокуратури Сморгонського району Республіки Білорусь від 02.07.2008 було накладено арешт на належні йому грошові кошти у сумі 15 855 550 рублів Республіки Білорусь, які знаходились на депозитному рахунку у Суді Сморгонського району Гродненської області.

Від органів досудового розслідування на території України він не переховувався, прибувши в Україну був зареєстрований у притулку, не міг працевлаштуватися, за захистом своїх прав звертався за правовою допомогою, як на території Республіки Білорусь, так і в Україні. Кримінальне переслідування негативно вплинуло на його репутацію, були зганьблені його честь і гідність, завдано непоправимої шкоди престижу, він відчував приниження та зневагу з боку оточуючих, було порушено звичайний ритм його життя, він був позбавлений можливості об`єднатися і спілкуватися з родиною, допомагати матері, яка під час його кримінального переслідування померла, вирішити питання про спадкове майно.

Також при закритті кримінального провадження слідчий одночасно не вирішив питання про скасування арешту з його грошових коштів, він був вимушений, як особисто, так і через адвокатів, звертатися з запитами до правоохоронних органів України та Білорусі. Проте, зазначене питання не вирішувалося, процесуальні рішення йому своєчасно не надавалися. Постанову про закриття кримінальної справи, в якій вже було зазначено, що арешт з його майна вирішено скасувати позивач отримав лише у січні 2016 року.

Оскільки позивач не міг вільно розпоряджатися своїми грошовими коштами, які знаходились на депозитному рахунку в Суді Сморгонського району Гродненської області, таким чином своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна в особі органу дізнання і досудового слідства завдали йому значної майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок не зняття арешту з його майна.

Спричинення майнової шкоди позивач обґрунтував тим, що 15 855 550 рублів Республіки Білорусь на момент закриття кримінальної справи 26.09.2011 у доларовому еквіваленті складали 2863,45 доларів США, а на момент остаточного закриття кримінальної справи станом на 24.02.2015 у доларовому еквіваленті ця сума вже складала 1064,85 доларів США. Тому, майнова шкода полягає у різниці 2863,45 доларів США та 1064,85 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 50884,59 грн. На цю різницю у гривневому еквіваленті за період порушення його прав з 22.07.2010 по 24.02.2015 позивач просить нарахувати 3% річних 5901,21 грн., та індекс інфляції 25502,43 грн., що загалом складає 82 288,23 грн.

Крім того, позивач вважав, що незаконне кримінальне переслідування відносно нього тривало з 22.07.2010 по 02.04.2018 (час отримання вже у суді копії постанови про закриття кримінального провадження), тобто 92 місяці, що складає 294400 грн. ( 92 місяці х 3200 грн. (мінімальна заробітна плата на час складання уточненого позову).

Працівники Київської місцевої прокуратури №5, прокуратури міста Києва, Міністерства внутрішніх справ не зняли арешт з його майна та не припинили відносно нього розшук, чим допустили незаконну бездіяльність і нанесли йому, окремо кожний, моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат позивача її розмір становить 588 800, 00 грн. Дану суму, на думку позивача, в рівних частках повинні відшкодувати відповідачі Прокуратура міста Києва та Міністерство внутрішніх справ України, оскільки він був позбавлений права вільно користуватися своїми грошовими коштами, купити або зняти собі житло, вимушений був проживати в соціальних установах, позбавлений права відвідати дружину та сина у Білорусі.

Вказував, що тривалий час він не мав змоги офіційно влаштуватися на роботу та заробляти гроші для свого існування (харчування, медичного обслуговування, придбання одягу та інше), через відсутність постійного місця реєстрації.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі ст. ст. 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно п. 17 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачуваний має право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом є Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до змісту п. 1, п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 1, п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до п.1, 1-1 ч.1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

При цьому, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15.

З матеріалів справи убачається, що 18.06.2010 кримінальна справа, порушена 14.03.2008 прокурором Сморгонського району Республіки Білорусь за обвинуваченням ОСОБА_1 , за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.426 КК Республіки Білорусі, надійшла до прокуратури Оболонського району м. Києва з прокуратури міста Києві для проведення досудового слідства. Того ж дня, слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва вказану кримінальну справу прийнято до свого провадження.(т.2 а.с. 117).

22.07.2010 слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва винесено постанову про перекваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч.1 ст.366 та ч.3 ст.426 КК Республіки Білорусь на ч. 1 ст.365 та ч.1 ст.350 КК України (т.2 а.с.118-119).

22.07.2010 слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Одночасно прийнято рішення про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.365, ч.1 ст.350 КК України. Порушеній кримінальній справі залишено номер 9 (т.1 а.с.10, т.2 а.с. 120-121).

07.10.2010 слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС Україні в м. Києві винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Одночасно зазначено, що вказану справу рахувати як порушену по факту вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України ( т. 1 а.с. 9, т.2 а.с. 128).

11.09.2014 прокуратурою міста Києва внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про те, що ОСОБА_1 із хуліганських мотивів спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_3 . Кримінальне провадження направлено до СВ Оболонського РУ ГУ МВС України м. Києва, що підтверджено витягом з кримінального провадження № 0001090 ( т.2 а.с. 138).

16.10.2014 слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення у формі постанови про закриття кримінального провадження, внесеного за № 0001090 від 11.09.2014 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України та про скасування постанови слідчого прокуратури Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь від 02.07.2008 про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на депозитному рахунку суду Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь ( т.2 а.с. 139-140).

Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Стаття 42 КПК України містить широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Відповідно до ч.1 ст.130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону.

При цьому закриття кримінального провадження щодо фізичної особи є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури або суду, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Досліджені докази спростовують доводи відповідачів, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 фактично не здійснювалося.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем було доведено про те, що він зазнав душевних страждань, у зв`язку з його незаконним переслідуванням.

Розмір відшкодування суд розрахував, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством з врахуванням характеру та обсягу страждань, з дотриманням вимог розумності та співмірності.

Проте, суд першої інстанції помилково визначив тривалість цього терміну.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що період, за який має бути відшкодована моральна шкода, у зв`язку із перебуванням під слідством ОСОБА_1 є з 18.06.2010 (дата прийняття кримінальної справи до провадження слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва) по 07.10.2010 (дата закриття кримінальної справи відносно особи), що складає 3 місяці 19 днів, та з 11.09.2014 (дата скасування постанови про закриття кримінального провадження) по 16.10.2014 (дата закриття кримінального провадження відносно особи), що складає 1 місяць 5 днів.

Період знаходження на стадії досудового розслідування кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення не входить до часу, за який позивачеві має бути відшкодована моральна шкода.

Таким чином правильним періодом перебування позивача під слідством, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди у розміру встановленого законом, є 4 місяці 24 дні.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2020 року становить 5000 грн

Отже, згідно із ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір завданої позивачу моральної шкоди становить:

5000 х 4 місяці 24 дні (3 місяці 19 днів + 1 місяць 5 днів) = 18 166, 54 грн. + 5 833, 30 грн. = 23 999, 84 грн.

Відповідно до положень Кримінально - процесуального кодексу України (1960р.), що діяв на час надходження до слідчого відділу кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , саме на слідчого покладається обов`язок при провадженні досудового розслідування самостійно приймати рішення про спрямування слідства та про провадження слідчих дій (ст. 114 КПК). У частині шостій статті 126 КПК України (1960) визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Порядок закриття справи визначений у статті 214 КПК України (1960), де зазначено про те, що одночасно з прийняттям постанови про закриття кримінального провадження слідчий повинен прийняти рішення про скасування заходів забезпечення позову та можливої конфіскації майна, тобто прийняти рішення про скасування арешту майна.

Відповідно до положень ст. 485 КПК України (1960 року) та ст. 598 КПК України (2012 року) кримінальне провадження, що перейняте від компетентного органу іншої держави, починається зі стадії досудового розслідування та здійснюється згідно з цим Кодексом. Слідчий, прокурор України після перейняття кримінального провадження мають право здійснювати будь-які передбачені цим Кодексом процесуальні дії. Компетентному органу запитуючої держави надсилається копія остаточного процесуального рішення, що набуло законної сили.

Матеріали справи свідчать про те, що кримінальна справа відносно ОСОБА_1 у порядку перейняття 18.06.2010 була прийнята до провадження слідчим прокуратури, а 22.07.2010 - слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС Україні в м. Києві.

Під час перебування кримінальної справи в провадженні правоохоронного органу Республіки Білорусь, слідчим прокуратури Сморгонського району, з метою забезпечення цивільного позову, 02.07.2008 було прийнято рішення про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_1 , а саме на грошові кошти останнього, які знаходяться на депозитному рахунку суду Сморгонського району і які надійшли на його ім`я від ВАТ «Будівнично монтажний трест № 41» на підставі рішення суду Ошмянського району Республіки Білорусь.

Таким чином, при прийнятті рішення про закриття кримінальної справи слідчий СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві був зобов`язаний одночасно вирішити питання про скасування даного арешту.

Проте, при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження, як 07.10.2010, так і 26.09.2011, за ч.1 ст.296 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, тобто при припиненні кримінального переслідування ОСОБА_1 , слідчий не виконав покладений на нього обов`язок, не скасував арешт, накладений постановою слідчого правоохоронного органу Республіки Білорусь на грошові кошти, належні ОСОБА_1 , чим допустив незаконну бездіяльність, яка порушила права позивача ОСОБА_1 з моменту закриття кримінального провадження вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами.

ОСОБА_1 , з метою захисту свого порушеного права, неодноразово звертався до Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, прокуратури Оболонського району м. Києва, слідчого з приводу вирішення питання про скасування арешту майна, про що надав суду докази такого листування.

Так, відповідно до відповіді суду Сморгонського району Гродненської області від 18.03.2014 на адресу довіреної особи ОСОБА_1 , належні йому грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку суду, арештовані в межах кримінального провадження, яке в порядку перейняття передано до Генеральної прокуратури України і сама по собі постанова про закриття провадження не є підставою для зняття арешту, таке питання вирішується правоохоронним органом, в провадженні якого перебуває кримінальна справа.

Остаточне рішення про скасування арешту з грошових коштів було прийнято слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС Україні в м. Києві 15.02.2015, а 11.03.2015 вказану постанову Генеральна прокуратура України направила на адресу Генеральної прокуратури Республіки Білорусь. ОСОБА_1 отримав дану постанову, яка навіть не була належним чином засвідчена, лише після неодноразових звернень до органів прокуратури, слідчого та депутата, який 25.09.2015 з метою захисту його права, як голова Постійної комісії з питань забезпечення прав людини, свободи слова та інформації, звернувся до начальника Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві.

Судовим розглядом встановлено, що незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, яка полягала у не скасуванні арешту з грошових коштів і не направленні ОСОБА_1 своєчасно процесуальних документів, завдала йому душевних страждань.

Вважати, що арешт з грошових коштів був знятий 16.10.2014 не можна, оскільки при винесенні постанови про закриття кримінального провадження від 16.10.2014 було допущено такі помилки, які не дозволяли позивачу розпорядитися своїми грошовими коштами, які були арештовані і дана постанова в подальшому (24.02.2015) була скасована.

Тому, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що порушення права на зняття арешту з майна позивача було припинено саме з моменту винесення постанови від 24.02.2015 про закриття кримінального провадження №0001090 у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, якою було виправлено допущені у постанові від 16.10.2014 помилки і одночасно вирішено питання про скасування арешту з його грошових коштів.

Позивачем доведено, що внаслідок незаконної бездіяльності органу досудового розслідування, яка полягала у не скасуванні арешту з грошових коштів та його розшуку, йому завдано моральну шкоду, а саме через позбавлення можливості вільного розпорядження грошовими коштами на протязі тривалого часу і необхідності докладати зусиль для відновлення свого порушеного права.

Про припинення кримінального переслідування ОСОБА_1 на території України Генеральна прокуратура України повідомила Генеральну прокуратуру Республіки Білорусь 13.08.2013 і направила постанови від 07.10.2010 та від 26.09.2011 про закриття кримінального провадження, а 11.03.2015 направила постанову від 25.02.2015 про закриття та скасування арешту. Тобто, питання подальшого виконання постанови від 25.02.2015 повинні вирішуватися на території Республіки Білорусь.

Враховуючи встановлені обставини, глибину і тривалості душевних страждань ОСОБА_1 у зв`язку з позбавленням його права на вільне розпорядження грошовими коштами суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що співмірним є визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 27000 грн.

Відмовляючи у задоволені позову до прокуратури міста Києва та Міністерства внутрішніх справ про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив з того, що зазначені органи не є належними відповідачами у даних правовідносинах, з огляду на таке.

Моральна шкода, завдана органами прокуратури є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави.

Згідно з підпунктом 1 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому висновки суду першої інстанцій щодо відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України є законними і обґрунтованими.

Також правильним є висновок суду про відмову у задоволені позову до Київської місцевої прокуратури №5, прокуратури міста Києва та Міністерства внутрішніх справ України в частині стягнення витрат на придбання проїзних документів до м.Києва для участі у процесуальних діях та про відшкодування майнової шкоди завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у сумі 82288,23 грн., з огляду на їх недоведеність.

Так, з наданих позивачем проїзних документів не вбачається, що вони пов`язані з участю позивача саме у процесуальних діях.

Відповідно до п.2 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, визначених ст. 1 Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Частиною 2 ст. 4 Закону передбачено, що майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою судової колегії по цивільним справам Гродненського обласного суду від 21.04.2008 змінено рішення суду Ошмянського району від 18.02.2008 і стягнуто з ВАТ «Будівнично монтажний трест № 41» на користь ОСОБА_1 15306050 руб. та 549500 руб.

02.07.2008 постановою слідчого прокуратури Сморгонського району було накладено арешт на всі грошові кошти позивача, які знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку суду Сморгонського району і які надійшли на його ім`я від ВАТ «Будівельно-монтажний трест №41» на підставі рішення суду Ошмянського району від 18.02.2008.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що рішення суду виконано в повному обсязі і саме зазначена в рішенні суду сума надійшла на депозитний рахунок позивачем не надано.

24.02.2015 постановою Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві скасовано арешт, накладений слідчим прокуратури Сморгонського району Гродненської області Республіки Білорусь від 02.07.2008 року про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , копію вказаної постанови було направлено до Генеральної прокуратури Республіки Білорусь.

Спричинення майнової шкоди відповідач обґрунтовує тим, що на виконання рішення суду Ошмянського району від 18.02.2008 на депозитний рахунок суду Сморгонського району надійшли належні йому грошові кошти в сумі 15 855 550 рублів Республіки Білорусь і на момент закриття справи 26.09.2011 у доларовому еквіваленті ця сума складала 2863,45 доларів США, а на момент остаточного закриття кримінальної справи 24.02.2015 у доларовому еквіваленті ця сума вже складала 1064,85 доларів США. Тому, майнова шкода полягає у різниці 2863,45 доларів США та 1064,85 доларів США , що у гривневому еквіваленті складає 50884,59 грн. На цю різницю у гривневому еквіваленті за період порушення прав позивача з 22.07.2010 по 24.02.2015 останній просив нарахувати 3% річних 5901,21 грн, та індекс інфляції 25502,43 грн, що загалом складає 82 288,23 грн.

Так, кошти, які знаходяться на рахунку в банку Республіки Білорусь, (депозитний рахунок суду) повинні повертатися з відповідного рахунку, про що і зазначено у частині 2 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Діючим законодавством не передбачено стягнення різниці доларового еквіваленту грошових коштів у національній валюті, на які накладено арешт, у зв`язку з коливанням курсу валют.

Нарахування індексу інфляції та 3% річних за несвоєчасне скасування арешту є похідною вимогою від стягнення різниці доларового еквівалента арештованої грошової суми з моменту першого закриття кримінального провадження і до моменту вирішення питання про скасування арешту.

Апеляційні скарги не містить аргументів на спростування правильності цих висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1, ч.3, ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зміна підстав або предмету позову, відповідно до положень ст.49 ЦПК України можлива до закінчення підготовчого засідання

За правилами частини 6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо збільшення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 353 000 грн. замість заявлених позовних вимог у цій частині - у сумі 294 400 грн. не підлягають розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Вимоги, викладені Казначейською службою України у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( т. 8 а.с. 149) про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не розглядаються, оскільки відзив має містити лише обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та про часткове задоволення апеляційних скарг Київської міської прокуратури, Київської місцевої прокуратури № 5, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні, стягненню на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає 50 999 грн. 84 коп., а в іншій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що моральна шкода підлягає стягненню з держави Україназа рахунок коштів Державного бюджету України, а тому резолютивна частина оскаржуваного рішення в частині зазначення відомостей про суб`єкт виконання судового рішення також підлягає зміні, з огляду на таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141, п. п. «б», «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судового збору та з урахування часткового задоволення апеляційних скарг вважає за необхідне компенсувати пропорційно до задоволених вимог Київській міській прокуратурі судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 529 грн. 95 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367,368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382-384,389,390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Київської міської прокуратури, Київської місцевої прокуратури № 5 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року - змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 999 (п`ятдесят тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 84 (вісімдесят чотири) коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати Київській міській прокуратурі судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанціїу розмірі 1 529 (одна тисяча п`ятсот двадцять дев`ять) грн 95 (дев`яносто п`ять) коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 18 червня 2021 року.