10 лютого 2021 року місто Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючої судді Луньової Д.Ю.,
за участі секретаря судового засідання Павлова О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , -
До Лисичанського міського суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 .
Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на задоволенні позову наполягає. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач відзив на позовну заяву не надав, повідомлявся про розгляд справи через офіційну сторінку Лисичанського міського суду Луганської області на офіційному веб-порталі Судова влада. Судом ухвалено розглянути справу заочно.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК Україниє докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони.
Дослідивши матеріали справи суд встановив.
З копії договору міни житла від 19.08.1999 р. № 2580 (а.с. 8), що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 міняють однокімнатну квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_2 на належний ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими побудовами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
З реєстраційного напису на правовстановлюючий документ від 20.08.1999 (а.с.9), технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 (а.с.10-11), довідки про наявність нерухомого майна від 10.03.2004, виданої ЛКП «БТІ» (а.с.12), що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований у Лисичанському ДМКП « БТІ» на праві приватної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору міни житла, посвідченого приватним нотаріусом 19.08.1999 р. за № 2580; за ОСОБА_2 зареєстровано 1/3 частка житлового будинку АДРЕСА_1 .
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.06.2017 р. (а.с.13),домової книги (а.с.14-15), що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 .
З довідки від 26.02.2020 р., виданої головою вуличного комітету (а.с.20), що колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , фактично з 01.10.2008 р. й по день видачі довідки не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не доглядає за будинком, не сплачує комунальні платежі.
З квитанцій (а.с.а.с.26-37), що ОСОБА_1 систематично сплачує комунальні платежі за адресою: АДРЕСА_1 .
Предметом спору (зміст позовних вимог) є визнання права власності на частку майна. Підставою набуття права власності позивачем зазначається набувальна давність.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності, а саме зазначених у частині першій статті 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Позивачкою не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Позивачці достеменно було відомо, що частка спірного нерухомого майна, на яку вона просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю, належить на праві власності її чоловіку, а тому в даному випадку на момент заволодіння спірним майном у позивачки була відсутня добросовісність володіння.
Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна.
Відповідне положення міститься у Постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.
Крім того, діюче цивільне законодавство передбачає законі підстави набуття та відчуження права власності, у тому числі на договірних умовах.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що суд дійшов переконання що у задоволенні у позові слід відмовити, то судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 328, 344 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 84, 89, 141, 158, 160, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 - відмовити.
Відповідно до ст. 284 ЦПК заочне рішення може бути переглянуте судом,що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи,якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова