Провадження № 2/643/2153/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника відповідача-2: Ципліцького Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до 1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача

ОСОБА_4

про визнання частини правочину недійсною,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач-1), ОСОБА_3 (далі відповідач-2) про визнання недійсним п. 5 Договору позики грошових коштів, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І., реєстровий номер 671.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує на те, що передбачений п. 5 Договору розмір пені не відповідає вимогам ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а тому мають бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Одночасно, позивачем у позовній заяві викладено клопотання про витребування у відповідачів в порядку ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України оригінали Договору відступлення права вимоги за Договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовою Л.Ю. від 27.02.2020, реєстровий № 41 та Договором відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовою Л.Ю. від 27.02.2020, реєстровий № 42.

При цьому, позивач просив звільнити його від сплати судового збору за подання даного позову або зменшити розмір судового збору.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.12.2020 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру залишено без задоволення, позовну заяву залишено без руху.

21.01.2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2021 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 643/19897/20, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , підготовче засідання призначено на 22.02.2021 року.

25.01.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання представника відповідача-2, відповідно до якого просить суд встановити факт зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами та застосувати до неї заходи процесуального примусу, визначені ст. ст. 144, 148 ЦПК України, постановити ухвалу про залишення заяви без розгляду оскільки станом на 25.01.2021 року в двох різних судах перебувають одночасно дві відкриті справи за одним і тим же самим позовом між одними і тими сторонами.

19.02.2021 року на адресу Московського районного м. Харкова надійшло клопотання від представника позивача, відповідно до якого останній просить суд відкласти розгляд справи та надати можливість ознайомитись із матеріалами справи.

22.02.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшли письмові пояснення щодо відсутності в діях позивача зловживання правом та відсутністю інших позовів між тими самими сторонами про той самий предмет з тих самих підстав.

22.02.2021 року підготовче засідання відкладено на 15.03.2021 року за клопотанням представника позивача.

25.02.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання від представника позивача, відповідно до якого останній просить суд встановити факт зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами та застосувати до неї заходи процесуального примусу, визначені ст. ст. 144, 148 ЦПК України, постановити ухвалу про залишення заяви без розгляду станом на 25.02.2021 року в трьох різних судах перебувають одночасно дві відкриті справи за одним і тим же самим позовом між одними і тими сторонами.

09.03.2021 року на адресу Московського районного м. Харкова надійшли додаткові письмові пояснення від представника позивача щодо відсутності в діях позивача зловживання правом та відсутністю інших позовів між тими самими сторонами про той самий предмет з тих самих підстав.

15.03.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання від представника позивача, відповідно до якого останній просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з його участю у розгляді кримінального провадження в іншому суді, а також додаткові пояснення у справі щодо відсутності в діях позивача зловживання процесуальними правами та відсутності інших позовів між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У підготовчому засіданні 15.03.2021 року судом розглянуто клопотання представника відповідача-2 про встановлення факту зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, застосування до неї заходів процесуального примусу, передбачених ст. 144, 148 ЦПК України, залишення позову без розгляду, та вирішено відмовити в його задоволенні, оскільки підстави позову у справах за позовом ОСОБА_1 різні. При цьому, суд виходить з того, що позови, в яких один і той самий предмет та суб`єктний склад, однак, різні підстави не є тотожними, а тому їх подання не може розцінюватися як спроба маніпулювання автоматизованим розподілом судових справ між суддями й, відповідно, визнаватися зловживанням процесуальними правами відповідно до пункту 2 частини другої статті 44 ЦПК України.

Крім того, судом було розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування додаткових доказів, оскільки воно подано з порушенням ч. 2 ст. 84 ЦПК України.

15.03.2021 року підготовче засідання відкладено на 07.04.2021 року.

22.03.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшов відзив від відповідача-2 в порядку в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якого відповідач-2 проти задоволення позову заперечує, посилаючись на закріплений у статті 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору. Також відповідач-2 зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що оспорюваний пункт правочину суперечить приписам чинного законодавства, а при укладанні Договору позики нотаріус перевірив волевиявлення сторін.

06.04.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання від позивача, відповідно до якого просить суд відкласти підготовче засідання, призначене на 07.04.2021 року, у зв`язку з перебуванням його представника у відпустці.

07.04.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до якого представник відповідача-2 просить проводити підготовче засідання призначене на 07.04.2021 року у його відсутність.

07.04.2021 року підготовче засідання відкладено на 28.04.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи.

28.04.2021 року на адресу Московського районного м. Харкова надійшло клопотання від представника позивача, відповідно до якого останній просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з його відрядженням до Полтавської області, а у разі відмови у забезпеченні права позивача на професійну правову допомогу на справедливий суд просив суд розглянути справу за відсутності позивача та прийняти рішення на розсуд суду. Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

28.04.2021 року, з метою забезпечення можливості учасникам справи реалізувати свої справа та обов`язки у повному обсязі, підготовче засідання відкладено на 18.05.2021 року.

У підготовче засідання 18.05.2021 позивач та його представник не з`явились, про причину неявки суд не повідомили.

У підготовче засідання 18.05.2021 року відповідач-1 не з`явився, про причину неявки суду не повідомив.

У підготовчому засіданні 18.05.2021 представник відповідача-2 заявив клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представників.

Судом розглянуто вищевказане клопотання представника відповідача-2 та відмовлено в його задоволенні, оскільки за змістом пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Аналіз змісту пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України свідчить про те, що залишення позовної заяви без розгляду з цієї підстави може мати місце лише в тому випадку, якщо позивач, який був належним чином повідомлений про час слухання справи, повторно не з`явився саме в судове засідання, а не в підготовче засідання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.06.2021 року.

Позивач та його представники у судове засідання 15.06.2021 року не з`явились, жодних заяв або клопотань на адресу суду не подали, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Так, з матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача представляють адвокат Баранов Т.С., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1030081 від 12.11.2020, адвокат Бардін І.С., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1040930 від 19.02.2021, адвокат Рябко Р.О., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВВ № 101654.

Копія ухвали Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.06.2021 року була направлена судом на електронні адреси вищевказаних представників позивача, які містяться у відповідних профайлах адвокатів у Єдиному реєстрі адвокатів України відповідно до ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та п. 3.1.4. Порядку ведення Єдиного реєстру адвокатів України, затвердженого Рішенням Ради адвокатів України № 26 від 17.12.2021 (із змінами та доповненнями), і згідно з наявних в матеріалах справи довідок доставлена до електронних скриньок 19.05.2021 року та 24.05.2021 року.

Крім того, про час та місце розгляду справи суд повідомляв представника позивача ОСОБА_5 за допомогою телефонограми від 19.05.2021 року, яка міститься в матеріалах справи.

Згідно з пунктом 2 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Відповідно до частини 5 статті 130 Цивільного процесуального кодексу України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідач-1 та третя особа у судове засідання 15.06.2021 року також не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.

Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники (частина 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Положеннями частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач та його представники, а також відповідач-1 та третя особа у судове засідання не з`явились, про поважність причин неявки суд не повідомили, їх неявка не перешкоджає повному та всебічному розгляду спору по суті, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх доводів, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Усі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 15.06.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.03.2019 року між ОСОБА_2 (Позикодавець), ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (Позичальники) було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий № 671.

Згідно з п. 1 Договору Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 9 640 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 9 640 доларів США не пізніше 21.03.2022 року в порядку та в строки, що передбачені нижче:

- не пізніше 21 числа кожного місяця починаючи з квітня 2019 року по березень 2022 року по 140 доларів США;

- не пізніше 21.04.2022 року (остаточне повернення) 4 740 доларів США.

З метою забезпечення виконання за вищевказаним Договором між сторонами було укладено Іпотечний договір від 21.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як Іпотекодавці передали ОСОБА_2 як Іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 29,5 м.кв., загальною площею 53,1 м.кв.

06.10.2020 року відповідач-2 звернулась до позивача та ОСОБА_4 з вимогою про усунення порушень, згідно з якою відповідач-2 повідомив позивача та ОСОБА_4 про те, що вони не виконують зобов`язання за Договором відступлення прав вимоги за Договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовою Л.Ю. від 27.02.2020 за № 41 за Договором позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. 21.03.2019 року за № 671, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у вигляді валютних цінностей в натурі на суму 9 640 доларів США та згідно Договору відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. 21.03.2019 року за № 673. Сума загального боргу на 01.10.2020 перед відповідачем-2 складає 92 030 доларів США, а саме: загальна сума боргу 7 680 доларів США, пеня 84 350 доларів США. При цьому зазначено, що у зв`язку з теперішнім станом економічної ситуації в країні та у світі сума заборгованості може бути зменшена зменшенням суми пені за власним бажанням ОСОБА_3 та складає пеню в сумі 37 320, 00 доларів США та залишок основного боргу в сумі 7 680 доларів США, а загальна сума боргу після добровільного зменшення складає 45 000 доларів США.

Пунктом 5 Договору позики від 21.03.2019 визначено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань Позичальник повинен сплатити на користь Позикодавця пеню в розмірі 5 відсотків від усієї суми позики за кожен день прострочення заборгованості починаючи з третього дня.

Позивач вважає, що умови п. 5 Договору суперечать вимогам ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а тому мають бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що пунктом 5 оспорюваного правочину визначено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань Позичальник повинен сплатити на користь Позикодавця пеню в розмірі 5 відсотків від усієї суми позики за кожен день прострочення заборгованості починаючи з третього дня.

Проте, згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, позивач послався на постанову Верховного Суду у справі № 367/8076/15-ц від 20.12.2018, згідно з якою обмеження максимального розміру саме договірної неустойки (граничного розміру пені за порушення грошових зобов`язань) встановлено спеціальним законом, яким є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», в преамбулі якого зазначено, що він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, граничний розмір пені, який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, визначений спеціальним законом, положення якого не встановлюють обмежень щодо визначення сторонами в договорі розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню. Отже, при визначені розміру відповідальності за невиконання грошових зобов`язань пріоритет мають норми Закону, а не положення договору, а отже судом апеляційної інстанції правомірно обмежений розмір пені, що підлягає стягненню та розраховано її за формулою подвійної облікової ставки Національного банку України в межах річного строку, тобто за період з 19 листопада 2014 року по 19 листопада 2015 року.

Також позивач послався на постанову Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 381/2112/15-ц, в якій зазначено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Отже, за твердженням позивача, п. 5 Договору позики суперечить положенням чинного законодавства України, що зумовлює його недійсність на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Проте, вказані твердження позивача суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 549 та частини другої статті 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули цього Закону, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2021 у справі № 461/709/19.

У даному випадку, оспорюваний правочин був укладений сторонами як фізичними особами, у зв`язку з чим до них не підлягають застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

При цьому, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Посилання позивача на висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 20.12.2018 у справі № 367/8076/15-ц від 20.12.2018, у справі № 381/2112/15-ц від 18.04.2018 суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними (тотожними, аналогічними, подібними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 по справі № 372/4583/14-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим, правовідносини у даній справі та у справах, на які посилається позивач не є подібними з огляду на різний суб`єктний склад учасників справи, оскільки сторонами у справах № 367/8076/15-ц та № 381/2112/15-ц є юридична особа та фізична особа підприємець, на яких розповсюджується дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо обмеження розміру пені.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265, 267 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 5 Договору позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. від 21.03.2019, реєстровий № 671.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

4. Відповідач-1: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ).

5. Відповідач-2: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ).

6. Третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 17.06.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко