Справа № 463/1973/20 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/2493/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року в складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

встановила:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015, з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04.04.2008, в загальному розмірі 45972,25 грн. з яких 12 500 грн. тіло кредиту, 20 972,25 грн. проценти за користування кредитом та 12 500 грн. пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. На підставі цього рішення судом видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Личаківському ВДВС м. Львів, однак відповідачі ухиляються від виконання судового рішення. За умовами кредитного договору, в разі виникнення заборгованості з погашення кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної у п. 5.1 договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За своєю природою такі кошти є неустойкою і за період березень 2019 року її загальний розмір становить 11625 грн., які просить стягнути в примусовому порядку.

Просив в солідарному порядку стягнути з відповідачів пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за період березень 2019р. в загальному розмірі 11625 грн. та витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 2361,50 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2020 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за період липень 2018 року в розмірі 100 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 280,27 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 280,27 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 280,27 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на наявність відкритих виконавчих проваджень з приводу виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014.

Звертає увагу, що згідно рішення суду від 07.10.2014 сума заборгованості становить 45972,25 грн., а не 12 500,00 грн. як зазначено в рішенні суду, при цьому боржники таких коштів не повертають.

Також зазначає, що суд вирішив стягнути пеню за період липня 2018 року, при цьому вимога заявлена за березень 2019 року, крім цього зменшивши пеню з 11625 грн. до 100 грн. суд не зазначив підстав зменшення.

Вважає, що у разі порушення зобов`язання боржником, стягнення неустойки є наслідком такого порушення, при цьому згідно ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, така підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Покликаючись на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, вважає, що суд ухвалив рішення з порушенням ч. 1 ст. 624 ЦК України та ст.ст. 13, 263, 264 ЦПК України.

Крім цього, на думку апелянта, йому належиться компенсація за відрив від звичайних занять у розмірі 4723 грн., оскільки для подання позову, протягом одного місяця вивчав законодавство, отримував консультації та затрачав особистий час, тому вважає, що компенсація має бути у розмірі мінімальної заробітної плати.

Просить скасувати заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року та ухвалити нове, яким стягнути пеню у розмірі 11625 грн. та судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 4723 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарна вартість якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, щоматеріали справи не містять доказів про виконання відповідачами грошового зобов`язання, в тому числі рішення суду, а тому позивач має право на стягнення пені відповідно до п.4.3 Кредитного договору.

При цьому, зменшуючи розмір пені до 100 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що такий розмір буде справедливим наслідком порушення відповідачами боргових зобов`язань за 1 місяць, оскільки заявлена позивачем сума пені в розмірі 11625 грн. практично дорівнює сумі заборгованості на яку нараховується пеня, яка згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 становить 12500 грн.

При цьому, суд першої інстанції врахував правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018, справа № 444/9519/12 згідно якої пеня нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується, її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

04.04.2008 між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20 000 грн. на строк до 04.04.2010 зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування (а.с. 14-16).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008 між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору.

Згідно договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013, до позивача ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачами і КС «Либідь».

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12 500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12 500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 а користь ОСОБА_1 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12 500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12 500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн. (а.с.4-9, 9-12).

Таким чином, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, на користь ОСОБА_1 з відповідачів стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2008 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

До правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ОСОБА_1 використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Права та інтереси в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №362/3054/14-ц, постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18.

Таким чином, у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитними коштами та пені ОСОБА_1 використав своє право на повернення кредиту, тому правові підстави нараховувати неустойку (пеню) після пред`явлення до позичальника та поручителів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, відсутні.

Якщо рішенням суду заборгованість за кредитним договором стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення неустойки (пені).

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 вимог про стягнення сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України у даній справі не пред`являв.

Розрахунок пені позивачем проведений на підставі п. 4.3 кредитного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019, справа №703/2718/16-ц зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Наведене дає підстави для висновку, що 3% річних є особливою мірою цивільно-правової відповідальності та не є тотожним пені, тому правових підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що, на думку позивача, він має право на нарахування пені на підставі 4.3 кредитного договору та відповідно до поданого ним розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

З врахуванням висновку апеляційного суду про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне не обмежуватися доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , відтак оскаржуване заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року необхідно скасувати, з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.

За відсутності підстав для стягнення пені, тобто задоволення позовних вимог, не підлягає задоволенню і вимога про витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 4723 грн., яка фактично є вимогою про стягнення судових витрат.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що розподіл судових витрат, шляхом стягнення таких на користь позивача проводиться у випадку задоволення чи часткового задоволення позовних вимог, однак відмовляючи у задоволенні позовних вимог, колегія суддів залишає судові витрати за сторонами у справі.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк