печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Печерський районний суд міста Києва в складі: головуючого - судді Волкової С.Я. за участю секретаря судових засідань Зінченко М.М., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Мельника М.А. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів,

установив:

21.08.2020 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним інвестиційного договору № 1 від 22.11.2018 р., стягнення з відповідача 20 000,00 доларів США. Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовані тим, що 22.11.2018 р. між ними був укладений інвестиційний договір № 1, за умовами якого він зобов`язується на власний ризик і за власні інвестиції забезпечити реалізацію щодо здійснення операцій по торгівлі електронною криптовалютою на біржах криптовалют, а відповідач зобов`язується на власний розсуд забезпечити організацію щодо здійснення операцій по торгівлі електронною криптовалютою на біржах криптовалют. Сторони договору обумовили, що ним перераховані інвестиції у формі 20 000 USD (ВТС або валюти USD), на підтвердження чого складений акт прийому інвестицій від 22.11.2018 р., при цьому правова становище електронної криптовалити не встановлено та не визначено жодним нормативно-правовим актом України, тому укладений договір суперечить ЦК України, зокрема, статтям 179 ЦК України, частині першій статті 190 ЦК України, актам цивільного законодавства, а саме: статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність». Договір, предметом якого є крипртовалюта, з огляду на те, що вона не відноситься до жодних об`єктів цивільних прав, взагалі не можна виконати; до того ж означений договір суперечить загальним засадам цивільного законодавства таким, як справедливість добросовісність та розумність, передбаченим пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач вважає, що у випадку визнання договору судом недійсним, з відповідача повинна бути стягнута сума, одержана ним на виконання цього договору.

Ухвалою суду від 17.09.2020 р. відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.02.2021 р. позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху на підставі частини одинадцятої статті 187 ЦПК України.

23.02.2021 р. представником позивача ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 18.03.2021 р. закрито підготовче провадження у справі.

Суд, вислухавши представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Мельника М.А. , дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини справи, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Закон України «Про інвестиційну діяльність» визначає загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України; спрямований на забезпечення рівного захисту прав, інтересів і майна суб`єктів інвестиційної діяльності незалежно від форм власності, а також на ефективне інвестування економіки України, розвитку міжнародного економічного співробітництва та інтеграції.

Інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект (частина перша статті 1 означеного Закону).

Згідно частин першої, третьої статті 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Надані суду документи, пояснення сторін свідчать про те, що 22.11.2018 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено інвестиційний договір № 1, за умовами якого позивач зобов`язується на власний ризик і за власні інвестиції забезпечити наявність криптовалюти на своєму рахунку у розмірі та порядку, передбаченому пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 договору, а відповідач згідно підпунктів 3.3.1 та 3.3.2 договору взяв на себе обов`язок надати послуги по розміщенню криптовалюти на біржах з метою її продажу від імені позивача та отримання позивачем прибутку. На виконання умов інвестиційного договору позивачем внесено на власний рахунок криптовалюту у розмірі, еквівалентному 20 000,00 доларів США, відповідач, у свою чергу, надав послуги по придбанню та розміщенню вказаної криптовалюти на біржах, проведення з нею відповідних операцій, внаслідок чого позивачем отримано грошові кошти, що підтверджується актом від 30.06.2020 р. звірки розрахунків за інвестиційним договором від № 1 від 2018 року та акту прийому інвестицій у рамках виконання інвестиційного договору № 1 від 22.11.2018 р.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів перевірено дотримання вищезазначених вимог та встановлено, що зміст і форма укладеного договору відповідають зазначеним вимогам цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Так, позивач ОСОБА_4 , висуваючи вимоги про визнання недійсним укладеного договору, свої вимоги обґрунтовує статтями 203, 215 ЦК України, та стверджує, що означений договір суперечить ЦК України, Закону України «Про інвестиційну діяльність», вимогам справедливості, добросовісності та розумності, а також, що оскільки предметом договору є криптовалюта його неможливо виконати; на підтвердження своїх вимог посилається на індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 25.01.2019 р. № 282/К/99-99-13-01-02-14/ІПК та Лист Національного банку України від 08.12.2014 р. № 29-208/72889.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсним інвестиційного договору № 1 від 22.11.2018 р., стягнення 20 000,00 доларів США ОСОБА_4 надано суду в якості письмових доказів копії: інвестиційного договору № 1 за 2018 рік, акту прийому інвестицій від 22.11.2018 р.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про визнання недійсним договору не знайшли свого підтвердження належними доказами, зокрема, доводи ОСОБА_4 щодо неможливості проведення розрахунків у криптовалюті або іноземній валюті, як це визначено статтею 192 ЦК України, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки з наявного у матеріалах справи акту прийому інвестицій від 22.11.2018 р., акту від 30.06.2020 р. звірки розрахунків за інвестиційним договором від № 1 від 2018 року та акту прийому інвестицій у рамках виконання інвестиційного договору № 1 від 22.11.2018 р. вбачається факт проведення розрахунків між сторонами у національній валюті із зазначенням еквіваленту суми у іноземній валюті; Лист Національного банку України від 08.12.2014 р. № 29-208/72889, на який посилається ОСОБА_4 , втратив актуальність на підставі Листа Національного банку України від 22.03.2018 р. № 40-0006/16290; щодо посилання позивача на індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 25.01.2019 р. № 282/К/99-99-13-01-02-14/ІПК, то така не приймаються судом до уваги, оскільки не являється законодавчим актом, надається платнику податків у паперовій або електронній формі, має індивідуальний характер, може застосовуватися виключно таким платником податків з дня її надання до моменту її зміни або скасування. Висновки ОСОБА_4 щодо протизаконності криптовалюти не знайшли свого законодавчого підтвердження.

В Україні діє принцип свободи, який закріплений Конституцією України, про що свідчить зміст частини першої статті 19 основного закону, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, так відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не навів жодної норми акту цивільного законодавства України, якою б встановлювався факт протизаконності або заборони обігу криптовалюти, між тим Закон України «Про запобігання корупції», який визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень, і який у розділі VІІ Закону «Фінансовий контроль» визначає питання щодо подання декларацій осіб (стаття 45 Закону), інформації, яка зазначається в декларації (стаття 46 Закону), у пункті 6 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» наголошує, що у декларації зазначаються відомості, зокрема, про нематеріальні активи, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, у тому числі об`єкти інтелектуальної власності, що можуть бути оцінені в грошовому еквіваленті, криптовалюти.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не доведено, а судом не встановлено фактів невідповідності укладеного між сторонами інвестиційного договору, відсутні підстави для визнання його недійсним, а наявні у матеріалах справи докази свідчать, що оспорюваний договір належним чином виконано його сторонами, так, позивачем внесено на власний рахунок інвестиції, а відповідачем надано послуги по розміщенню інвестицій на біржах криптовалют, що протягом строку дії оспорюваного договору позивачем отримувались кошти від реалізації проекту, тому, враховуючи факт виконання умов інвестиційного договору, а також обізнаність позивача з його правовою природою і сутністю, суд вбачає, що поданням зазначеного позову позивач порушує принцип римського права - venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Так, ОСОБА_4 добровільно, на власний ризик, розуміючи сутність положень договору, як це зазначено у пунктах 1.1 та 8.2 інвестиційного договору, уклав з ОСОБА_2 такий договір, виконував його умови, отримував від його реалізації кошти, отже дії позивача щодо оскарження зазначеного договору суперечать його попередній поведінці.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Аналогічних висновків щодо заборони суперечливої поведінки дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 р. у справі № 390/34/17.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 р. у справі № 761/26815/17 зробив висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Щодо застосування наслідків недійсності правочину то згідно підпункту 3.1.1 інвестиційного договору позивач взяв на себе обов`язок своєчасно перерахувати та/або забезпечити наявність криптовалюти на своєму рахунку у розмірі та порядку, передбаченому пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 цього договору, у свою чергу, відповідач взяв на себе обов`язок використовувати інвестиції відповідно до умов договору, зокрема, для їх розміщення на біржах криптовалют з метою продажу та отримання прибутку (підпункти 3.3.1 та 3.3.2 оспорюваного договору). З умов укладеного договору вбачається, що фактично відповідач лише надавав позивачу послуги по торгівлі належною позивачу криптовалютою на біржах, отже, враховуючи, що послуги були надані, а інвестиції не вибували з власності та володіння позивача, застосування наслідків недійсності не вбачається за можливе, до того ж ОСОБА_4 пов`язує стягнення на його користь грошових коштів із визнанням договору судом недійсним.

Відповідачем ОСОБА_2 заявлено вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката Мельника М.А.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 р., № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р., зокрема, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги -домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно частин першої, третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 здійснювалося адвокатом Мельником М.А. відповідно до договору від 05.10.2020 р. про надання правової допомоги та на підставі ордеру серії АА № 1052974 від 05.10.2020 р., у договорі про надання правової допомоги сторони визначили погодинні ставки за правничу допомогу: збір доказів, вивчення матеріалів, підготовка відзиву на позовну заяву; підготовка клопотання, участь у судових засіданнях.

Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З огляду на викладене, відповідач і адвокат визначили в договорі розмір гонорару за представництво інтересів відповідача в суді, які відповідач має сплатити у зв`язку з розглядом справи, означені витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим і співмірним із складністю справи та наданих послуг, їх обсягом, значенням справи для сторони. При вирішенні питання про розмір судових витрат, суд вважає, що всі дії, вчинені представником відповідача в межах розгляду цивільної справи № 757/36263/20-ц, є правничою допомогою в розумінні вимог закону в межах саме даної цивільної справи, а тому витрати на професійну правничу допомогу адвоката Мельника М.А. у розмірі 36 250,05 грн підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 6, 192, 202, 203, 215, 216, 524, 533, 626, 627 ЦК України, статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», статтею 5 Закону України «Про валюту і валютні операції», статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 352, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 36 250,05 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Позивач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач:ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 22.06.2021 р.

Суддя Волкова С.Я.