Єдиний унікальний номер 243/7123/20
Номер провадження 22-ц/804/1484/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Слов`янського міського округу Бігуна Віталія Валерійовича про визнання спадкового договору недійсним, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_4 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року (головуючий у суді першої інстанції Сидоренко І.О.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду в серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виклали вимоги до ОСОБА_3 про визнання спадкового договору посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського округу Бігун Віталієм Валерійовичем недійсним. В обґрунтування позову заявники зазначили, що пункт 20 укладеного ними 10 березня 2016 року з ОСОБА_3 спадкового договору Спадковий договір містить умову за якою у набувача виникає право власності на нерухоме майно, що було предметом договору з моменту смерті одного з відчужувачів; та на думку останніх, саме таке формулювання, через його невідповідність пункту 1 Спадкового договору в якому йдеться про те, що за даним договором відчужувачі після своєї смерті передають у власність набувачу, який після смерті відчужувачів приймає у власність нерухоме майно призвело до порушення положень Закону України «Про нотаріат» та є підставою для визнання його недійсним.

Також, позивачі в заяві вказували на те, що умовою Спадкового договору про виникнення права власності на предмет Спадкового договору у набувача після смерті одного з відчужувачів будуть порушуватися права іншого.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання недійсним Спадкового договору який по своїй формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства та умови якого протягом тривалого часу виконуються його сторонами.

Також згідно висновків суду, позивачі не позбавлені можливості на застосування спеціального засобу правового захисту, шляхом судового тлумачення змісту договору судом.

З рішенням суду позивачі не погодилися, в апеляційній скарзі представник останніх висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд допустив порушення норм матеріального права та не врахував що зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства і містити положення, які носять суперечливий характер та порушують права однієї із сторін договору.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що зміст правочину не відповідав дійсним намірам відчужувачів про виникнення у набувача права власності на нерухоме майно, що було предметом договору з моменту смерті одного з відчужувачів.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника позивачів та представника відповідача, за відсутності третьої особи повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

10 березня 2016 року між відчужувачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одного боку та набувачем ОСОБА_3 з іншого боку укладено спадковий договір, відповідно до змісту якого: набувач зобов`язалася виконувати передбачені договором розпорядження відчужувачів, і в разі їх смерті набуває право власності на належні відчужувачам житловий будинок та земельну ділянку 0,1000 га кадастровий номер :01:002:0868, що розташовані на території АДРЕСА_1 ; також в пункті 20 Спадкового договору зазначено, що право власності на це майно виникає в набувача з моменту смерті відчужувачів або одного з них /а.с.10-13/.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на підставі Свідоцтва про право приватної власності від 10 квітня 1972 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , після смерті якої ? частка у праві власності на який, на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 08 серпня 1984року, належить ОСОБА_2 /а.с.230, 233/.

Земельна ділянка 0,1000га кадастровий номер :01:002:0868, що розташована на території АДРЕСА_1 відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю ДН000005, виданого 05 березня 1997 року на підставі рішення виконкому Слов`янської міської ради від 26 лютого 1997 року передана у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.231-232/.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна містить відомості про те, що приватним нотаріусом Бігун Віталієм Валерійовичем Земельна ділянка 0,1000га кадастровий номер :01:002:0868, що розташована на території АДРЕСА_1 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю ДН000005, виданого 05 березня 1997 року та Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 березня 2016 року 11:11 зареєстрована 04 березня 2016 року 14:52 як спільна часткова в розмірі по ? частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.234-236/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок про необґрунтованість вимог позивачів, оскільки спадковий договір укладено в письмовій формі із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення, його положення не суперечать нормам діючого законодавства, а сам Договір виконувався сторонами та відповідав меті його укладення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до статті 1302 Цивільного кодексу України - ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Стаття 1304 ЦК України встановлює вимоги до форми спадкового договору.

За змістом наведених норм істотною умовою спадкового договору є його предмет, яким виступає майно відчужувачів; та відчужувачами у спадковому договорі може бути подружжя, або один із подружжя і предметом спадкового договору за участі подружжя може бути майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Спадковий договір в даній справі укладений з дотриманням вимог щодо письмової форми та нотаріального посвідчення з приводу житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які відносяться до нього по АДРЕСА_1 , які належать відчужувачам в рівних частках, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на будівлю та Свідоцтва про право на спадщину; разом з тим, Земельна ділянка 0,1000 га кадастровий номер :01:002:0868, що розташована на території АДРЕСА_1 відповідно Державного акту про право приватної власності на землю ДН000005, виданого 05 березня 1997 року належить позивачам на праві спільної сумісної власності без виділення часток.

Предметом спадкового договору може бути майно, яке є особистою власністю будь-кого з подружжя; та спадковим договором може бути встановлено, що в разі смерті одного з подружжя спадщина переходить до другого, а в разі смерті другого з подружжя його майно переходить до набувача за договором.

Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов передбачених в чинному законодавстві, а істотних умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а також фактичних обставин у даній справі.

Встановлення обставин про розпорядження відчужувачами належним їм майном, яке є особистою власністю кожного з подружжя з додержання письмової форми для цих умов, у певний спосіб, щодо моменту переходу до набувача права власності на це майно, з моменту смерті одного з відчужувачів, могло би узгоджуватися із вимогами чинного законодавства, однак умови пункту 20 Спадкового договору, яку можна розцінювати як невід`ємну складову змісту договору, про виникнення у Набувача права власності на земельну ділянку, з моменту смерті одного з Відчужувачів не ґрунтується на законі.

Нормативне врегулювання викладене в статті 328 ЦК України, з приводу набуття права власності із правочинів, вимагає щоб такі дії з набуття права власності були правомірними і добросовісними, відповідали приписам закону та не порушували прав інших осіб; чого не можна констатувати в даній справі, оскільки підтверджено порушення прав позивачів умовами правочину про виникнення у Набувача права власності на земельну ділянку, з моменту смерті одного з Відчужувачів, яке останні пов`язували із підтвердженням тієї обставини що мова йде про майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності, частки якого не визначені. В разі смерті одного з відчужувачів перехід права власності до набувача беззаперечно буде порушувати права іншого відчужувача.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та пункт 2 частини 2 статті 16 ЦК України вказує, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Правочин у даній справі порушує вимоги наведених норм права, оскільки позивачі довели ті обставини на які вони посилалися, з приводу обмеження свої прав власників положеннями пункту 20 Спадкового договору, також відсутність свого волевиявлення на перехід та виникнення права власності на земельну ділянку, до Набувача з моменту смерті тільки одного з Відчужувачів.

Вираження волі позивачів не зводилось до переходу Набувачу права власності на об`єкт спільної сумісної власності після смерті тільки одного з відчужувачів; зміст зобов`язання передбаченого пунктом 20 наведеного Спадкового договору суперечить положень цивільного законодавства.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилалися позивачі, щодо належності їм земельної ділянки на праві спільної сумісної власності підтверджено належним та допустимим письмовим доказом.

Суд першої інстанції не відреагував на аргументи заявників стосовно достовірності та доказового значення Державного акту про право приватної власності на землю та помилково не взяв до уваги зазначений документальний докази, який є належними письмовим доказом і який був вирішальними для розгляду справи.

Також вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального відображення відомостей з правовстановлюючого документу, яким є Державний акт про право приватної власності на землю у відповідному державному реєстрі, з огляду на те, що предметом спору в даній справі не охоплювалася правомірність дій нотаріуса щодо правомірності здійснення реєстрації та внесення відповідного запису в Державний реєстр речових прав, а також з урахуванням того, що ніщо не вказує на те, що відбулась зміна режиму спільної власності та визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, яка встановлена за законом відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю чи відбувся виділ частки із цього майна.

З мотивів правового захисту прав позивачів, як власників майна що є предметом Спадкового договору, суд апеляційної інстанції вважає що практичною доступною для позивачів можливістю виправити встановлені в даній справі порушення буде визнання недійсним пункту 20 Спадкового договору від 10 березня 2016року в частині виникнення права власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будовами та спорудами, що відносяться до нього та на земельну ділянку, у Набувача з моменту смерті одного з Відчужувачів.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з порушенням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та часткового задоволення позову.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а розмір судового збору при зверненні до суду першої інстанції склав 840,00грн, за апеляційною скаргою - 1261,21грн, то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню половина сплаченої ними суми в загальному розмірі 1050,61грн (840+1261,21/2).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спадкового договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 20 Спадкового договору укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 березня 2016року в частині виникнення права власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будовами та спорудами, що відносяться до нього та на земельну ділянку, у Набувача з моменту смерті одного з Відчужувачів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в загальному розмірі 1050(одна тисяча п`ятдесят),61грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2021 року.

Судді: