Провадження № 2/369/1593/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області :

головуючого- судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря - Житар А.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 14 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 липня 2010 року позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, надвірні будівлі та споруди АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на вище вказане домоволодіння, після померлого батька, ОСОБА_4 . Вказала, що 25.09.2010 року відповідач ОСОБА_2 за згодою позивача був зареєстрований в будинку АДРЕСА_2 . За вище вказаною адресою, крім позивача та відповідача по справі зареєстровані та постійно проживають донька ОСОБА_5 та рідна сестра позивача ОСОБА_6 , з якими існує домовленість щодо умов проживання. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Також вказала, що відповідач участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не брав.

На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.11.2020 р., зазначена справа передана в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Устова Д.Д.

Ухвалою суду від 16.11.2020 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.02.2021 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2007 р.

Вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 5091 від 23.07.2010 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.06.2019 р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 14 липня 2007 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №888 - розірвано.

Позивач просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач після фактичного припинення шлюбних відносин, більше 5 років, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не брав, комунальні витрати відповідач ніколи не сплачував, постійно порушував громадський порядок, принижував, поводив себе зухвало. Неодноразово викликалася поліція для вжиття відповідних заходів реагування. Так постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Також постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.11.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

З березня 2019 року по теперішній час відповідач у вказаному будинку не проживає, що підтверджується актами депутата села Софіївська Борщагівка. Фактичне місце проживання його не відоме. В березні минулого року відповідач забравши свої речі та належне йому майно, виїхав з спірного будинку. На звернення щодо зняття з реєстрації відповідач не відповідає. Зніматися з реєстрації і добровільному порядку відмовляється. Реєстрація відповідача у будинку АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві особистої власності створює перешкоди в користуванні житлом, які виражаються у перешкодах по укладенню цивільно-правових угод відносно належного будинку.

На підтвердження позовних вимог, позивачем надано до суду акти про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.04.2019 р., від 04.07.2019 р., від 26.03.2020 р., від 17.09.2020 р., підписаним депутатами Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 71 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та відповідно до ст. 264 ЦПК України.

При цьому, ст. 78 ЖК України встановлені права і обов`язки тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї, згідно якої - тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.

Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є колишнім подружжям.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 залишив місце проживання будинок АДРЕСА_1 , з березня 2019 року. Дана обставина підтверджена та не заперечується сторонами.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2019 р., ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не проживає у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Відповідач не несе витрат по утриманню житла, будинком не цікавиться, а отже суд вважає, що він втратив інтерес до даного майна.

Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірним будинком суду не надано.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача ОСОБА_2 у буд. АДРЕСА_1 протягом тривалого періоду, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150. 156 ЖК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 346, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 223, 258, 263-265, 273, 280-282, 289, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

Позово ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.06.2021 року.

Суддя Д.Д.Усатов