КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1382/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року,

встановив:

у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за Кредитним договором від 12.07.2007 в сумі 570 328 грн. 82 коп.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року позов було задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

В жовтні 2016 року представник позивача уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути заборгованість в сумі 20 741,47 євро, що за курсом НБУ становить 570 183 грн. 01 коп., яка складається із тіла кредиту - 8 402,78 євро, відсотки - 1 064,53 євро, комісія - 974,16 євро, пеня - 10 300 євро.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість в сумі 19 767, 31 євро, а також стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 128 грн. 73 коп., з ОСОБА_3 - 1128 грн. 73 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що між ним та ОСОБА_1 12.07.2007 було укладено Кредитний договір №k2u4A01170538, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 18 211, 92 євро для придбання автомобіля на строк до 10.07.2014 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,59% на місяць. На забезпечення виконання договору того ж дня було укладено Договори поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за умовами яких вони зобов`язувались відповідати солідарно з позичальником за виконання основного зобов`язання. Оскільки ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, утворилась заборгованість (з урахуванням уточнень позовних вимог) в сумі 20 741,47 євро, що за курсом НБУ становить 570 183 грн. 01 коп., яка складається із тіла кредиту - 8 402,78 євро, відсотки - 1 064,53 євро, комісія - 974,16 євро, пеня - 10 300 євро, яку позивач просив стягнути з позичальника та поручителів солідарно.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість в сумі 19 767, 31 євро, а також стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 128 грн. 73 коп., з ОСОБА_3 - 1 128 грн. 73 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_1 умов Кредитного договору вникла заборгованість, яка визначена позивачем з урахуванням коштів, отриманих від реалізації автомобіля, що був предметом договору застави, а тому поклав на позичальника та поручителів солідарну відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань. В задоволенні вимог про стягнення комісії судом було відмовлено.

Позивач не оскаржував рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог. Також рішення суду першої інстанції не оскаржували ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржує тільки ОСОБА_2 , яка була поручителем, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення тільки відносно апелянта.

Висновок суду першої інстанції щодо покладення солідарної відповідальності на ОСОБА_2 як поручителя, не можна визнати законним та обґрунтованим.

Відповідно до чч. 1-3 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно положень ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції чинній за час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зазначення в п. 11 Договору поруки про те, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором та в п. 12 про те, що порука за цим договором припиняється після закінчення строку настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором не є встановленням сторонами строку припинення поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України. Тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно якої у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор протягом цього строку не пред`явить вимоги до поручителя.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 вказується, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі №6-53цс14 від 17 вересня 2014 року про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора і суб`єктивного обов`язку поручителя, після якого вони припиняються. З огляду на преклюзивний характер строку поруки і обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язання застосоване в ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором до поручителя протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному випадку, строк повного погашення кредиту було визначено в умовах договору - 10 липня 2014 року, тоді як з даним позовом позивач звернувся до суду 10 серпня 2015 року.

Пропуск кредитором шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання є підставою для припинення поруки.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вимог, заявлених до ОСОБА_2 .

В іншій частині щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року скасувати в частині вирішення вимог, заявлених до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

В частині вирішення вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді