Справа № 265/7186/20
Провадження № 2/265/339/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

за участю секретаря судового засідання Онищука О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності, треті особи: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич Вікторія Геннадіївна та приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Сахова Марина Андріївна, -

В С Т А Н О В И В :

11 листопада 2020 року Маріупольська міська рада в особі представника Каргіна Є.С. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 29.01.2013 року та договору купівлі-продажу від 17.04.2019 року недійсними, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.01.2013 року та від 17.04.2019 року, та припинення права власності за № 31220229 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, ОСОБА_2 набула право власності на вказане нежитлове приміщення на підставі договору дарування від 29.01.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Однак, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2013 року по справі № 2/0538/3131/2012 апеляційну скаргу прокурора Орджонікідзевського району було задоволено, скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18.12.2012 року та в задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на самочинно нежитлові приміщення 1 та 2 загальною площею 37,7 кв.м. з основної будівлі літ. Д-1, що розташована по АДРЕСА_2 - відмовлено. Таким чином, враховуючи, що на теперішній час рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на нежитлові приміщення 1 та 2 у вигляді торгівельного павільйону загальною площею 37,7 кв.м. з основної будівлі літ. Д-1, що розташовані по АДРЕСА_1 , скасоване як незаконне, вважає, що зазначені факти є підставами для визнання договору купівлі-продажу від 17.04.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 828 від 17.04.2019 року, та договору дарування від 29.01.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 297 від 29.01.2013 року, - недійсними.

Разом із позовом Маріупольською міською радою в особі представника Каргіна Є.С. подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на розпорядження та відчуження відносно нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , власником якої на сьогоднішній день є ОСОБА_1 .

04 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ботман О.О., в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог Маріупольської міської ради у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилалася на те, що позивачем не зазначено підстав звернення з даною позовною заявою, не вказано які права та інтереси позивача порушено оскаржуваними правочинами. Відсутність порушеного права свідчить про безпідставність та незаконність заявлених позовних вимог позивача. Крім того, станом на 29.01.2013 року жодних порушень чи перешкод ОСОБА_3 у відчуженні права власності на спірне майно не було, отже правочин було вчинено законно. Вже пізніше, прокурор Орджонікідзевського району міста Маріуполя звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Орджоінікдзевського районного суду від 18.12.2012 року та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06.08.2013 року рішення першої інстанції було скасовано та відмолено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлові приміщення № 1 та №2 загальною площею 37.7 кв.м. з основної будівлі літ. Д-1 по АДРЕСА_2 . 29 липня 2013 року за заявою ОСОБА_2 Державною архітектурно-будівельною інспекцією Донецької області було зареєстровано відповідну декларацію про готовність об`єкта «Нежитлове приміщення № 1 та № 2, розташоване в основній будівлі літ. Д-1 по АДРЕСА_2 до експлуатації» ДЦ 96 від 29.07.2013 року. Вказана декларація свідчить про законність набуття права ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, позивач Маріупольська міська рада у 2013 році рішенням № 6/27-3170 затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельною ділянки в натурі та надано в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,0053 по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . Вважає, що позивач, надаючи в оренду земельну ділянку під спірним нерухомим майном, тим самим погодився з існуючим правом власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність порушення прав та інтересів позивача та відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на законність набуття за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно, фактичне погодження позивача з існування права власності на спірне майно за ОСОБА_2 вважає, що набуття права власності ОСОБА_1 на спірне майно у 2019 році було законним та жодних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.04.2019 року, немає. Також просила застосувати строк позовної давності щодо оскарження договору дарування нежитлового приміщення від 29.01.2013 року № 297, посилаючись на те, що про існування договору дарування нежитлового приміщення від 29.01.2013 року позивач знав вже у 2013 році, оскільки до заяви щодо надання в оренду земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 долучала документи на право власності в тому числі і текст договору дарування, а з позовною заявою позивач звернувся 11.11.2020 року, тобто після майже восьми років з моменту укладення оскаржуваного договору. Таким чином, позивачем було порушено строк звернення з позовною заявою, що є підставою для відмови у позові. У додаткових поясненнях також зазначила, що ОСОБА_2 ще до прийняття рішення Апеляційним судом від 06.08.2013 року було введено спірний об`єкт в експлуатацію на підставі декларації від 29.07.2013 року, яка є чинною та не скасованою. Вказане додатково свідчить про добросовісність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно. З огляду на законність набуття за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно, вважає, що набуття права власності ОСОБА_1 на спірне майно було законним, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна.

18 лютого 2021 року представником позивача ОСОБА_4 надано відповідь на відзив, я яком останній зазначив, що дійсно рішенням Маріупольської міської ради від 16.03.2013 року було укладено договір оренди земельної ділянки від 02.07.2013 року між Маріупольською міської радою та ОСОБА_2 . Рішенням Маріупольської міської ради від 30.07.2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у наданні в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Рішенням Господарського суду Донецької області від 11.12.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, було задоволено. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 року вищевказане рішення Господарського суду Донецької області залишено без змін. Але суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що на підставі Плану зонування території міста Маріуполя, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року, земельна ділянка розташована в територіальній зоні ТР-2, до якої відносяться території вулиць, майданів (в межах червоних ліній), доріг, де розташування даного типу споруд не відноситься до допустимих видів використання земельних ділянок. Розміщення торгівельного павільйону також не відповідає Комплексній схемі розміщення тимчасових споруд та їх архітектурного типу для провадження підприємницької діяльності на території Лівобережного та Кальміуського районів міста, затвердженій рішенням Маріупольської міської ради від 23.12.2016 року. Також суд наголосив, що користування земельною ділянкою не може бути припинено, доки не скасовано право власності на нерухоме майно, яке розташоване на даній земельній ділянці. Також зазначив, що Маріупольською місцевою прокуратурою не було повідомлено Маріупольську міську раду щодо законності прийнятого судом рішення та наміру вжиття заходів шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду про визнання права власності. Тому Маріупольською міською радою було прийнято рішення № 6/27-3170 від 16.03.2013 року.

15.03.2021 року відповідачкою ОСОБА_1 надане клопотання про розгляд справи без її участі за участю представника адвоката Ботман О.О. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від відповідачки ОСОБА_2 також 15.03.2021 року надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

29 квітня 2021 року представником позивача ОСОБА_5 надане клопотання про витребування у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич В.Г. копії договору купівлі-продажу № 828 від 17.04.2019 року та рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 17.04.2019 року, а також витребування у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Сахової М.А. копію договору дарування від 29.01.2013 року № 297 та рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 29.01.2013 року № 157074.

Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року відкрите загальне провадження у справі та призначене у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду 12 листопада 2020 року за заявою позивача накладено заборону на розпорядження та відчуження відносно нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , власником якої на сьогоднішній день є ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду. За клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич В.Г. копію договору купівлі-продажу № 828 від 17.04.2019 року та рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 17.04.2019 року, а також витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Сахової М.А. копію договору дарування від 29.01.2013 року № 297 та рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 29.01.2013 року № 157074.

У судове засідання 18 червня 2021 року представник позивача ОСОБА_6 не з`явився, надав заяву про закінчення розгляду справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Будучи раніше присутнім у судовому засіданні, підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Ботман О.О., діюча на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, у судове засіданні 18 червня 2021 року не з`явилася, надала заяву про закінчення розгляду справи без її участі. Будучи раніше присутньою у судовому засіданні, заперечувала проти задоволення позовних вимог та надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином за місцем її реєстрації.

Треті особи приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Макаревич В.Г. та приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Сахова М.А. у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 08 грудня 2012 року визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на нежитлові приміщення № 1 та № 2 загальною площею 37,7 кв.м., розташовані у основної будівлі літ. Д-1 по АДРЕСА_2 (а.с. 17-18).

Відповідно до договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та посвідченого 29 січня 2013 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М.А., ОСОБА_2 набула у власність нежитлове приміщення № 1 та АДРЕСА_3 , загальною площею 37,7 кв.м. (а.с. 169). Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрації прав власності 29.01.2013 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М.А. (а.с. 170).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року за апеляційною скаргою прокурора Орджонікідзевського району міста Маріуполя вищевказане рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 грудня 2012 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення 1 та 2 загальною площею 37,7 кв.м., з основної будівлі літ. Д-1, що розташована по АДРЕСА_2 , відмовлено (а.с. 19-24).

Рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 16.04.2013 року ОСОБА_2 погоджено розробку проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки площею 0,0053 га по АДРЕСА_2 (а.с. 66).

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області 29 липня 2013 року зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на нежитлове приміщення № 1 та № 2 розташовані у основній будівлі літ. Д-1 по АДРЕСА_2 (а.с. 118-120). Дана інформація міститься також у реєстрі Державної архітектурно-будівельної інспекції України (а.с. 80).

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 17 квітня 2019 року та посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 17.04.2019 року, ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення 1 та 2 загальною площею 37,7 кв.м., з основної будівлі літ. Д-1, що розташована по АДРЕСА_2 (а.с. 173-174). Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрації прав власності 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Макаревич В.Г., що підтверджується відповідним рішенням (а.с. 175).

02 липня 2013 року між Маріупольською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0053 га по АДРЕСА_2 строком на п`ять років. Відповідно до пункту 5.1 цього договору земельна ділянка передається в оренду з метою та за цільовим призначенням для обслуговування будівель торгівлі (функціонування торгівельного павільйону) (а.с. 67-69).

Як вбачається з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, дію вищевказаного договору оренди земельної ділянки на площею 0,0053 га по АДРЕСА_2 продовжено до 09 липня 2023 року на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 11.12.2019 року, залишеного без змін 15.06.2020 року Східним Апеляційним Господарським судом, орендарем є ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свою заінтересованість в результатах оспорювання договору дарування від 29 січня 2013 року, позивач посилається на те, що зазначеним правочином порушуються його права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю земельною ділянкою площею 0,0053 га по АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що в результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Пред`явлений у цій справі позов Маріупольської міської ради про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення, стороною якого вона не була, не призведе до відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду (володіння, користування, розпоряджання земельною ділянкою), оскільки земельна ділянка площею 0,0053 га по АДРЕСА_2 передана Маріупольською міською радою в оренду ОСОБА_1 . Отже, на думку суду, обраний Маріупольською міською радою спосіб захисту її прав є неефективним.

Крім того, відповідно до ст.. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинної на момент виникнення спірних правовідносин) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Як вже зазначалося судом, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області 29 липня 2013 року зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на нежитлове приміщення № 1 та № 2 розташовані у основній будівлі літ. Д-1 по АДРЕСА_2 .

Отже, після звернення прокурора Орджонікідзевського району міста Маріуполя із апеляційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 грудня 2012 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення 1 та 2 загальною площею 37,7 кв.м., з основної будівлі літ. Д-1, що розташована по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 прийняла передбачені законом заходи до узаконення спірної будівлі шляхом реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

На підставі викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог Маріупольської міської ради про визнання договору дарування від 29.01.2013 року недійсним. Оскільки решта позовних вимог Маріупольської міської ради є похідними від вимог про невизнання договору дарування недійсним, підстави для їх задоволення також відсутні.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано (рішення у справі «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, рішення у справі «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Разом з тим, визнання недійсним договору дарування від 29.01.2013 року та договору купівлі-продажу від 17 квітня 2019 року позбавить ОСОБА_1 права на мирне володіння своїм майном, втручання публічного органу у таке володіння є непропорційним.

Як встановлено вище, ОСОБА_2 була власником спірного майна на час укладення договору купівлі-продажу, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що цей правочин не відповідає вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують його законні права та інтереси, тому суд приходе до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по суті, суд вважає недоцільним розглядати заяву представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Ботман О.О. про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у повному обсязі, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони на розпорядження та відчуження відносно розташованих у основній будівлі літ. Д-1 нежитлових приміщень 1 та 2 загальною площею 37,7 кв.м., по АДРЕСА_2 , власником яких є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 828 від 17.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич В.Г., вжиті відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 листопада 2020 року.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності, треті особи: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич Вікторія Геннадіївна та приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Сахова Марина Андріївна, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони на розпорядження та відчуження відносно розташованих у основній будівлі літ. Д-1 нежитлових приміщень 1 та 2 загальною площею 37,7 кв.м., по АДРЕСА_2 , власником яких є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 828 від 17.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич В.Г., вжиті відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 листопада 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького Апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - Маріупольська міська рада, юридична адреса: місто Маріуполь проспект Миру 70;

Відповідачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;

Відповідачка - ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ;

Третя особа: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Макаревич Вікторія Геннадіївна, юридична адреса: пр.. Нахімова 202;

Третя особа: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Сахова Марина Андріївна, юридична адреса: пр..Миру 43 прим. 29.

Повний текст рішення виготовлено 18 червня 2021 року.

Суддя Адамова Т.С.