Номер провадження 2/243/1629/2021
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«17» червня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю:

- секретаря судового засідання - Стукалової О.В.

- позивача - ОСОБА_1

- представника Донецької обласної прокуратури - Кравченко Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Краматорської окружної прокуратури, за участі третіх осіб без самостійних вимог: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, Секретаріат Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Краматорської окружної прокуратури, за участі третіх осіб без самостійних вимог: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, Секретаріат Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 09 листопада 2018 року він звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області Хорса Костянтина Борисовича із Заявою - повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за вхідним номером 687 та про притягнення до кримінальної відповідальності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМ ОIЛ», , ОСОБА_3 . З його звернення вбачається, що він порушує перед органом прокуратури питання про вчинення кримінального правопорушення, та Заява - повідомлення від 09 листопада 2018 року містить всі необхідні відомості відповідно до вимог частини 5 статті 214 КПК України. Вказаний факт підтверджується Заявою - повідомленням ОСОБА_1 від 09 листопада 2018 року вхідний номер 687.

Керівник Краматорської місцевої прокуратури Донецької області прокурор Хорс Костянтин Борисович не пізніше 24 годин після подання Заяви - повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вніс, розслідування обставин, викладених в Заяві - повідомленні від 09 листопада 2018 року не розпочав, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань заявнику ОСОБА_1 не надав, чим порушив присягу прокурора в частині прийнятого на себе зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави.

Зазначає, що цей факт підтверджується Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року № 1-кс/234/6663/18 по справі № 234/17765/18.

Вважає, що Держава Україна за представництвом Прокуратури Донецької області в особі керівника Краматорської місцевої прокуратури Хорса Костянтина Борисовича порушила його право, гарантоване статтею 40 Конституції України, а саме: що його звернення до державного органу буде розглянуто, що йому буде надано обґрунтовану відповідь у встановлений статтею 214 Кримінального процесуального кодексу України строк, а також тими ж діяннями Держава Україна порушила його право, гарантоване статтею 3 Конституції України, статтями 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на ефективний засіб юридичного, правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача моральна шкода у розмірі 134028,00 грн. полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву.

Протиправною, незаконною, неправомірною є бездіяльність Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, яка полягала у невиконанні обов`язку керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по Заяві - повідомленню від 09 листопада 2018 року.

Спричинену відповідачем моральну шкоду він оцінює у розмірі 134028,00 грн., яку він визначив на підставі методики професора Ерделевського О.М. , яку вважає такою, що спроможна обґрунтувати грошовий еквівалент його душевних, моральних страждань.

Вважає, що виплата грошової компенсації спричиненої йому моральної шкоди у сумі 134028 грн. дозволить вважати цю виплату розміром матеріальної шкоди, завданої Державі Україна посадовими особами, винними у порушенні прав ОСОБА_1 , та стати підставою для притягнення їх до кримінальної відповідальності і в подальшому стане приводом недопущення іншими прокурорами порушень прав людини та основоположних свобод при виконанні ними своїх службових обов`язків.

Посилаючись на ст. ст. 55, 56 Конституції України, просить суд стягнути з Держави Україна за представництвом Донецької обласної прокуратури, , за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , користь моральну шкоду, спричинену протиправною бездіяльністю, яка порушила права позивача гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, як невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду Заяви-повідомлення ОСОБА_1 від 09 листопада 2018 року вхідний номер 687, в сумі 134028,00 гривень; визначити порядок виконання прийнятого судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання; постановити Окрему ухвалу про виявлені при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки в діяльності Донецької обласної прокуратури та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснив, що частина 1 статті 23 ЦК України передбачає відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав громадянина. Діями керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області були порушені його права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та Конституцією України.

Він звернувся до керівника Краматорської місцевості прокуратури Донецької області у якості громадянина України.

Зазначає, що він є позитивною людиною та мав надію, що за його Заявою керівник Краматорської місцевої прокуратури Донецької області прийме законне рішення. Однак йому не надано було відповіді протягом 24 годин. Цей факт підтверджується Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року № 1-кс/234/6663/18 по справі № 234/17765/18.

Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача моральна шкода у розмірі 134028,00 грн. полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву.

Представник Донецької обласної прокуратури - Кравченко Р.О., який діє на підставі Довіреності № 15р-446 вих.21 від 04 червня 2021 року не визнав позовні вимоги ОСОБА_1 та вказав, що « Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди.

Як зазначалось вище, моральна шкода є втратою немайнового характеру, натомість відшкодування моральної шкоди відбувається в майновій (грішми, іншим майном) або немайновій формах (публікація спростування недостовірної інформації, публікація рішення суду у засобах масової інформації, інші форми відновлення морального стану особи).

У позові поданому адвокатом ОСОБА_1, на думку позивача, предметом спору є факт завдання бездіяльністю слідчих органів та прокуратури (невнесення відомостей до ЕРДР) йому ж моральної шкоди.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом держвлади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст. 1176 ЦК України.

Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом держвлади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього кодексу).

У ст. 1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу держвлади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За суб`єктним складом вказаний позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідачем у справі визначено державу Україна, а не прокурора, бездіяльність якого позивач оскаржував у встановленому КПК України порядку у справі № 234/11765/18.

Подібний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 18 березня 2020 року у справі № 520/1320/19 (провадження №11- 981апп19).

Як зазначено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021 № 243/11715/18 до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурор не є учасником кримінального провадження та не виконує процесуальні функції, є лише реєстратором заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, оскарження бездіяльності якого визначено окремо частиною першою статті 214 КПК України.

Так, ОСОБА_1 не оскаржував бездіяльність прокурора по невнесенню відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР в порядку цивільного судочинства , оскільки такі дії були вже ним здійснені шляхом подання скарги в порядку статті 303 КПК України, про що зазначив у позовній заяві, пославшись на Ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року у справі № 234/11765/18.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про встановлення факту його права на ефективний правовий захист відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та встановлення справедливої сатисфакції не є належним способом захисту, а фактично є підставами позову про відшкодування моральної шкоди.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18 (провадження № 14-83цс20).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 199/1478/17 сам факт встановлення судом протиправності бездіяльності посадової особи органу прокуратури не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені, при цьому навіть до постановлення судом апеляційної інстанції остаточного рішення за скаргою. Лише незгода позивача з бездіяльністю працівника прокуратури, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Отже, не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, (висновок ВС Касаційного цивільного суду у Постанові від 13.05.2020 у справі №638/8636/17-ц).

Таким чином, в позові ОСОБА_1 не встановлено діянь з боку прокуратури, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування йому моральної шкоди.

Згідно зі ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених у ч.2 цієї статті.

За змістом ст.23 ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. І при цьому, відповідно до ч. 4 цієї статті моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу держвлади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні ст. 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно - правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.» Просить суд відмовити у задоволенні позовної зави ОСОБА_1 .

У наданому до суду Відзиві від 26 грудня 2018 року № 05/2-638 на позовну заяву ОСОБА_1 представник Прокуратури Донецької області зазначив, що «Вважаю, що позов ОСОБА_1 є безпідставним з огляду на наступне.

Щодо розгляду Заяви-повідомлення ОСОБА_1 від 09.11.2018. Встановлено, що 09.11.2018 ОСОБА_1 подав Заяву-повідомлення №С-21631вх-18 керівництву Краматорської місцевої прокуратури з приводу притягнення до кримінальної відповідальності директора ГОВ «ПМ OIЛ» ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 397 КК України.

Вказану Заяву прокуратурою 13.11.2018 спрямовано до Краматорського ВП ГУ НП в Донецькій області для вирішення питання щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 20.11.2018 у справі № 234/17763/18 керівництво Краматорської місцевої прокуратури зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до вказаної заяви ОСОБА_1 .

На виконання Ухвали суду Краматорською місцевою прокуратурою 23.11.2018 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 та розпочато кримінальне провадження №0000187.

Матеріали вказаного кримінального провадження того ж дня (23.11.2018) спрямовано до Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області для організації досудового розслідування.

Звертаю увагу, що вищевказана ухвала слідчого судді не створює підстав для відшкодування.

По-перше, зазначеною ухвалою рішення, дії або бездіяльність прокурора не визнавалися незаконними.

По-друге, звертаючись зі скаргою в порядку КПК України, ОСОБА_1 лише реалізував власні процесуальні права на оскарження як заявник.

У даному випадку це є формою принципу змагальності (ст. 22 КПК України) та права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (ст. 24 КПК України).

Аналогічно у цивільному процесі сторона має право подати апеляційну скаргу. Скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції не свідчить про протиправність такого рішення й не створює підстав для відшкодування апелянту шкоди.

Правову позицію, за якою сам факт скасування рішень або дій прокурора не свідчить про протиправність дій та не створює права на відшкодування, що викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2013 № 6-42415св 12.

По-третє, сам факт задоволення скарги ОСОБА_1 та зобов`язання внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань є достатньої справедливою сатисфакцією та не вимагає додаткової грошової компенсації, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини у справах «Надточі проти України», «Гурепка проти України» тощо.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому доказуванню позивачем підлягають:протиправне діяння відповідачів;наявність шкоди;причинний зв`язок між протиправним діянням і шкодою;вина відповідачів.

Як зазначено вище, позивачем не доведено належними доказами факт вчинення протиправних дій відповідачами.

Аналогічно позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди, не наведено конкретні негативні явища, які з ним сталися внаслідок дій відповідачів, не надано їх доказів.

Зокрема, не визначено та не надано доказів того, яким чином порушився життєвий уклад ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що його заяву одразу не внесено до ЄРДР. Не надано оцінку тому факту, що заяву вже внесено до ЄРДР та здійснюється досудове розслідування.

Оскільки позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності відповідача, а також конкретні негативні наслідки від них, то підстави для відшкодування йому шкоди відсутні.

Щодо визнання незаконною бездіяльності. ОСОБА_1 у позові серед іншого просить суд визнати незаконною:бездіяльність кримінально-процесуального суб`єкта - прокурора; яка мала місце у кримінальному провадженні; щодо не розгляду кримінально-процесуальної заяви; у зв`язку з недодержанням, на думку позивача, вимог КПК України.

Тобто, позивач просить цивільний суд надати оцінку кримінально - процесуальним діям прокурора щодо розгляду кримінально-процесуальної скарги та виконання кримінально-процесуальної ухвали на предмет відповідності вимогам кримінально-процесуального законодавства.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно зі ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження бездіяльності прокурора щодо невчинення певних дій передбачено ст. 303 КПК України.

Таким чином, КПК України прямо передбачено порядок розгляду вимог щодо незаконності оскаржених дій.

Зазначене узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях: від 30.01.2003 № 3-рп/2003 (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора);

від 14.12.2011 № 19-рп/2011 (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини).

У вказаних рішеннях Конституційний Суд України вказав, що законність рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо розслідування злочинів підлягає розгляду і вирішенню у кримінальному судочинстві. Викладене також відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Так, у Постанові від 21.11.2018 у справі № 757/59807/17-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки оскаржувані дії Генеральної прокуратури України вчинялися у межах проведення досудового розслідування та урегульовані нормами КПК України, то й оскарження процесуальних актів дій здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

У Постанові від 05.06.2018 у справі № 826/13340/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки спір стосується правомірності дій Генеральної прокуратури України при розгляді скарги позивача на дії працівників прокуратури Дніпропетровської області, які здійснюють досудове розслідування в кримінальних провадженнях, у яких позивач є стороною, такий спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами КПК України. Аналогічна позиція підтримувалася й раніше діючими вищими судами. Так, в Ухвалі від 16.12.2015 у справі № 6-26387ск15 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, що незаконність дій прокуратури при вчиненні кримінально процесуальних дій, не може встановлюватися при розгляді справи в порядку цивільного судочинства, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок встановлення незаконності таких дій - у порядку КПК України.

За ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 КПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Викладене свідчить, що вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду у порядку кримінального, а не цивільного судочинства.

Оскільки у кримінальному провадженні, в межах якого скаржиться позивач наразі триває досудове розслідування, допущення заявлених позовних вимог до розгляду у цивільному судочинстві має наслідком:

втручання у кримінальне провадження суб`єкта, який не є його стороною Так, для розгляду вимог про визнання кримінально-процесуальної бездіяльності незаконною цивільний суд мав би витребувати та вивчити матеріали кримінального провадження, надати їм оцінку, тим самим зупинивши розслідування та розкривши таємницю певних слідчих дій; підміну компетенції кримінального суду (слідчого судді), який єдиний за ч. 5 ст. 21 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» має повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Щодо встановлення фактів порушень. Позивач просить встановити факти певних порушень.

Однак, такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Способи захисту цивільних прав визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України за якою ними можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідносин; припинення правовідносин; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявлені позивачем вимоги не підпадають під вказані способи захисту. Позивачем також не наведено закон або договір, який би дозволяв застосувати інші способи захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Оскільки ані законом, ані договором не передбачено такого способу захисту як встановлення факту порушення, заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню.

У всіх вимогах про встановлення фактів порушень ОСОБА_1 не вказує, з боку кого допущено таке порушення. У зв`язку з цим, такі вимоги є неконкретними та підлягають відхиленню.

Неналежне виконання прокурором службових обов`язків, а також порушення Присяги є дисциплінарними проступками відповідно до ст. 43 Закону України «Про прокуратуру».

Виходячи зі ст. 44 цього Закону, факт вчинення такого проступку підлягає встановленню Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів, а не судом.

За відсутності рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів не можливо стверджувати про факт невиконання службових обов`язків або порушення Присяги.

Крім того, позивачем наведено лише абстрактні положення норм та не конкретизовано й не доведено, у чому саме сталося порушення Присяги або невиконання службових обов`язків.

Встановлення факту порушення ст. 214 КПК України має здійснюватися у порядку кримінального судочинства шляхом подання відповідної скарги слідчому судді згідно зі ст. 303 КПК України. У межах цивільної справи такі вимоги розглядатися не можуть.

Щодо встановлення порушення права ОСОБА_1 на ефективний правовий засіб захисту прав людини відповідно до ст. ст. 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то позивачем також не визначено, у чому відбулося порушення його прав.

Більш того, ст. 1 зазначеної Конвенції передбачає захист прав, визначених у розділі І цієї Конвенції. Стаття 13 також передбачає право на ефективний захист прав, визнаних у цій Конвенції.

Однак, позивачем не наведено жодного з передбачених Конвенцією прав (ст. ст. 3-12 Конвенції), які б, на його думку, були порушені.

У зв`язку з цим, ст. ст. 1, 13 Конвенції не застосовуються до спірних відносин, а вимоги про їх захист є безпідставними.

Щодо складу сторін.

Позивачем пред`явлено вимоги до органу державної влади та він просить стягнути відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України.

Виходячи з п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Усупереч цьому, Державну казначейську службу України не залучено в якості співвідповідача у справі, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення коштів з Державного бюджету України також не можуть бути задоволені через незалучення належного відповідача у справі.

З огляду на викладене, прошу суд:

провадження за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності закрити;

у задоволенні інших позовних вимог відмовити.» ( том 1 а.с. 44-49).

Представник Краматорської окружної прокуратури Донецької області до судового засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать Повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Міністерства фінансів України до судового засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини до судового засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Міністерства юстиції України до судового засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення. У наданих до суду Письмових поясненнях від 17 січня 2019 року №7-5-1710 на позовну заяву ОСОБА_1 представник Міністерства юстиції України Богданов Р.К. зазначив, що Міністерство юстиції України не є розпорядником бюджетних коштів, а також не є учасником спірних правовідносин, які виникли між позивачем та Прокуратурою Донецької області. Міністерством юстиції України не вчинялись якісь протиправні, незаконні дії відносно позивача. Враховуючи ці обставини, вважає, що Міністерство юстиції не може бути залученим у якості третьої особи по даній справі. Просив суд вилучити Міністерство юстиції України, Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та Секретаріат Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з участі у даній цивільній справі у якості третіх осіб без самостійних вимог ( том 1 а.с. 71-76).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини до судового засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Секретаріат Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини до судового засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення. 25 травня 2021 року, 09 червня 2021 року від Керівника Секретаріату на адресу суду надійшли Заяви, в яких вони просять розглядати справу без їх участі.

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_1 суду пояснив, що він 09 листопада 2018 року звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області Хорс К.Б. з Заявою - повідомленням про скоєння злочину, яку він склав відповідно до вимог чинного законодавства, тому розраховував на те, що відомості, викладені у Заяві будуть внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Однак прокурор у встановлений законом термін не вніс вказані ним відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що визвало у нього негативні емоції, оскільки були порушені його права. Прокурором Краматорської місцевої прокуратури Донецької області Хорс К.Б. не були виконані вимоги Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок чого позивач зазнав негативні емоції: гнів, невпевненість в собі, обурення, відчай.

Вказаний факт підтверджується Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року № 1-кс/234/6663/18 по справі № 234/17765/18.

Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача моральна шкода у розмірі 134028,00 грн. полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву. Окрім того, для звернення до суду, він змушений був виїздити з м. Слов`янська до м. Краматорськ, витрачати свій час та кошти, що також приводило його до певних переживань, непорозуміння.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Краматорської окружної прокуратури, за участі третіх осіб без самостійних вимог: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, Секретаріат Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2).

Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу.

Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї засади не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення перешкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним законом права суб`єктів цивільного провадження.

У загальному розумінні рівність перед законом означає обов`язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом, як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обставина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать приписам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов`язків всіх суб`єктів провадження.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні встановлено, що 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся із Заявою - повідомленням до керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області Хорс Костянтина Борисовича із Заявою - повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за вхідним номером 687 та про притягнення до кримінальної відповідальності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМ ОIЛ», ОСОБА_3 .

Зі звернення ОСОБА_1 вбачається, що позивач порушує перед органом прокуратури питання про вчинення кримінального правопорушення, та Заява - повідомлення від 09 листопада 2018 року містить всі необхідні відомості відповідно до вимог частини 5 статті 214 КПК України, а саме: « Прошу притягнути до кримінальної відповідальності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМ ОIЛ», , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , телефон НОМЕР_4 , за частиною 2 статті 397 Кримінального кодексу України за порушення встановлених законом гарантій діяльності адвоката, вчинені службовою особою з використанням свого службового становища, яке полягає у відмові розглянути адвокатський запит № 01/Д-017 від 17.10.2018 року за надуманими підставами».( том 1 а.с. 18).

Як зазначено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021 № 243/11715/18 до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурор не є учасником кримінального провадження та не виконує процесуальні функції, є лише реєстратором заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, оскарження бездіяльності якого визначено окремо частиною першою статті 214 КПК України.

Вказану заяву Краматорською місцевою прокуратурою 13 листопада 2018 року спрямовано до Краматорського ВП ГУ НП в Донецькій області для вирішення питання щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що було належним чином повідомлено заявника.

На підставі Ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року його Скаргу на бездіяльність посадових осіб Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області щодо невнесення відомостей до ЄРДР задоволено. Зобов`язано уповноважених посадових осіб Краматорської місцевої прокуратури розглянути подану ОСОБА_1 . Заяву - повідомлення №687 від 09 листопада 2018 року відповідно до вимог статті 214 КПК України.( том 1 а.с. 19).

На підставі Ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 20 листопада 2018 року у справі № 234/17763/18 Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність службової особи Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - задоволено. Зобов`язано службову особу Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв, повідомлень про кримінальні правопорушення внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за його Заявою від 09 листопада 2018 року.( том 1 а.с.52).

На виконання ухвали суду Краматорською місцевою прокуратурою 23 листопада 2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 та розпочато кримінальне провадження №0000187.

Матеріали вказаного кримінального провадження того ж дня (23 листопада 2018 року) спрямовано до Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області для організації досудового розслідування.

Вказані обставини позивачем в судовому засіданні у належний спосіб не спростовані.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не оскаржував бездіяльність прокурора по невнесенню відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР в порядку цивільного судочинства , оскільки такі дії були вже ним здійснені шляхом подання скарги в порядку статті 303 КПК України, про що зазначив у позовній заяві, пославшись на Ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року у справі № 234/11765/18.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про встановлення факту його права на ефективний правовий захист відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та встановлення справедливої сатисфакції не є належним способом захисту, а фактично є підставами позову про відшкодування моральної шкоди.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18 (провадження № 14-83цс20).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно п.16 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суди мають суворо додержуватися передбаченого ст. 56 Конституцією України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданими незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1, 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Разом з тим, згідно ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пункті 32 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 ( провадження № 12-208гс18) вказано, що « застосовуючи статті 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по - друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У ч.1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб як підстави для відшкодування моральної шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України, можливо у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органу досудового розслідування або прокуратури, які не пов`язані з прийняттям процесуального акту, тобто це інші дії органу досудового розслідування або прокуратури при проведенні розслідування, коли не приймалися рішення по суті у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо їх вина встановлена не лише вироком суду, а й іншими відповідними рішеннями суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст.6, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно до ст. 23 ЦК України «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України».

Згідно до вимог ч.6 ст. 1176 ЦК України «Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього ( досудового слідства), прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.»

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що протиправною, незаконною та неправомірною є бездіяльність керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області - Хорс Костянтина Борисовича, яка полягала в невиконанні обов`язку керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за Заявою - повідомленням від 09 листопада 2018 року, внаслідок чого, він зазнав почуття обурення та гніву, чим йому було спричинено моральну шкоду у розмірі 134028,00 грн., яку він вирахував на допомогою методики професора Ерделевського О.М. та яку просить відшкодувати за рахунок держави. Аналогічні пояснення ОСОБА_1 надав і в судовому засіданні.

Однак, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 до суду не надано доказів, які б свідчили про те, що діями керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області йому заподіяно шкоду, що дії відповідача були протиправними.

По-перше, Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20 листопада 2018 року рішення, дії або бездіяльність керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області не визнавалися незаконними.

По-друге, звертаючись зі скаргою в порядку КПК України, ОСОБА_1 лише реалізував власні процесуальні права на оскарження як заявник.

У даному випадку це є формою принципу змагальності (ст. 22 КПК України) та права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (ст. 24 КПК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 199/1478/17 сам факт встановлення судом протиправності бездіяльності посадової особи органу прокуратури не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені, при цьому навіть до постановлення судом апеляційної інстанції остаточного рішення за скаргою. Лише незгода позивача з бездіяльністю працівника прокуратури, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сам факт невнесення керівником Краматорської місцевої прокуратури Донецької області відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Таким чином, враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо ОСОБА_1 вчинено не було, як вбачається з його позовної заяви та наданих ним пояснень та показань, як свідка у судовому засіданні, стаття 1176 ЦК України не підлягає застосуванню до виниклих спірних правовідносин.

Окрім того, сам факт зобов`язання Ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Таким чином, лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові № 199/1478/17 від 30.01.2019 р.

ОСОБА_1 не надав об`єктивних доказів, якими б підтвердив спричинення йому моральної шкоди діями керівника Краматорської прокуратури Донецької області Хорс К.Б., а лише зазначив, що такі дії викликали у нього почуття обурення та гніву.

На підтвердження факту спричинення позивачу моральної шкоди позивачем надано докази - показання свідка. Оцінюючи показання свідка - позивача ОСОБА_1 , допитаного у якості свідка в порядку ст.92 ЦПК України, суд зазначає, що у нього немає підстав ставити під сумнів достовірність обставин, повідомлених свідком, однак, зауважує, що ці докази не є достатніми у розумінні ч.1 ст.80 ЦПК України для підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивачу. До такого висновку суд прийшов також аналізуючи показання свідка у сукупності з письмовими доказами по справі, а саме свідок повідомляв про наявність у позивача негативних емоційних переживань внаслідок невнесення відомостей до ЄРДР за його Заявою - повідомленням.

З матеріалів справи вбачається, що відомості за заявою ОСОБА_1 від 09 листопада 2018 року були внесені до ЄРДР 23 листопада 2018 року на виконання ухвали слідчого судді (а.с.84).

Таким чином, внаслідок оцінки показань допитаного свідка у сукупності з матеріалами справи, судом не встановлено спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 звернувся із Заявою про вчинення кримінального правопорушення 09 листопада 2018 року, 13 листопада 2018 року його заяву було спрямовано до Краматорського ВП ГУНП для вжиття заходів, передбачених КПК України, про що заявник був належним чином повідомлений ( том 1 а.с. 51). ОСОБА_1 , не погодившись з таким рішенням прокурора, оскаржив бездіяльність прокурора слідчому судді. За результатами розгляду Скарги слідчим суддею Скаргу задоволено, зобов`язано посадових осіб Краматорського місцевої прокуратури внести відомості до ЄРДР за Заявою ОСОБА_1 _ від 09 листопада 2018 року. На виконання Ухвали слідчого судді 23 листопада 2018 року відомості за заявою ОСОБА_1 внесені до ЄРДР, розпочато досудове розслідування (кримінальне провадження № 0000187) ( том 1 а.с. 56 - 57).

Також ОСОБА_1 вважає, що керівник Краматорської місцевої прокуратури Донецької області Хорс К.Б. порушив присягу Прокурора в частині прийнятого на себе зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави (а.с.1-17).

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК України прокурор - це особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 17 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах її повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього кодексу, є самостійним у його процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

На підставі ч.3 ст.17 Закону України «Про прокуратуру» 14 жовтня 2014 року № 1697-VII під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладається, зокрема, функція нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

За змістом ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 45 Закону України «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження.

Право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти (частина друга статті 45 Закону України «Про прокуратуру»).

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України, серед яких в пункті 1 зазначено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Тобто, під час досудового розслідування прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження його рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок.

Закони України не передбачають право особи звертатися з окремим позовом до прокурора про визнання протиправними його рішень, дій чи бездіяльності, вчинених як учасником судового процесу у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України (частина друга статті 16 Закону України «Про прокуратуру»).

Виходячи з аналізу пунктів 2 і 3 частини першої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується, зокрема, порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Стосовно права на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльності Прокурора щодо невнесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, то відсутність його регламентації у національному праві є розумним обмеженням, оскільки чинне законодавство передбачає інші способи захисту прав та інтересів зацікавленої особи.

Так, відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином суд погоджується з доводами позивача ОСОБА_1 в тій їх частині, що керівник Краматорської місцевої прокуратури Донецької області Хорс К.Б., не пізніше 24 годин після отримання Заяви-повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, не вніс відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не розпочав розслідування обставин, які були викладені ОСОБА_1 у Заяві-повідомленні від 09 листопада 2018 року, оскільки такі доводи позивача ОСОБА_1 не спростовані представником відповідача у належний спосіб та у судовому засіданні знайшли своє документальне підтвердження матеріалами справи.

Також роз`яснено, що дії чи бездіяльність слідчого або прокурора згідно зі ст. ст. 303-306 КПК України можуть бути оскаржені слідчому судді місцевого суду.

Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ст. 307 КПК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Так позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що він скористався правом передбаченим ст. ст. 303-306 КПК України, та оскаржив бездіяльність службової особи Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, як це передбачено ст. 303 КПК України.

Вказані обставини свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності службової особи Краматорської місцевої прокуратури Донецької області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його Заяви - повідомлення від 09 листопада 2018 року свідчить про реалізацію останнім свого права оскаржувати процесуальну діяльність прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

Суд вважає, що для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями і шкодою, що підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, але, позивач не довів наявність протиправних дій керівника Краматорської міської прокуратури Донецької області відносно нього, а також не надав суду доказів, які б свідчили про те, що відповідач будь-яким чином порушив його право та заподіяв шкоду його інтересам.

Крім того, в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу в обґрунтування розміру заподіяної йому матеріальної шкоди. Викладені в позовній заяві ОСОБА_1 та у судовому засіданні тільки його особисті судження з приводу розміру моральної шкоди.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, в якій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

п.9 «Розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Але, як вважає суд, позивачем ОСОБА_1 в наданій до суду позовній заяві та у судовому засіданні не вказано жодного посилання на мотиви, якими він обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди саме у таких розмірах та якими доказами моральна шкода саме в таких розмірах підтверджується.

З урахуванням положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди „позивач повинен надати докази про моральні переживання у зв`язку з ушкодженням здоров`я, про порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків.

Але позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві та у судовому засіданні, посилаючись на неправомірні дії відповідачів не вказує, в чому конкретно полягають ці неправомірні дії, якими йому спричинено моральну шкоду.

Також відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд вважає, що позивач не довів, що внаслідок протиправних дій чи бездіяльності він зазнав моральних чи фізичних страждань, а також не надав належних доказів, які б свідчили про те, що протиправні дії чи бездіяльність взагалі мали місце, негативні наслідки, що вплинуло на зміну звичайного способу життя позивача, не доведено обґрунтування підставності вимог, їх відповідності вимогам законодавства, не представлено доказів на підтвердження ним обставин, тобто, жодних доказів, у розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України в обґрунтування вказаних обставин позивачем не надано, у зв`язку з чим в заявлених вимогах про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Доводи ОСОБА_1 про те, що його права з усіма гарантіями, закріпленими як у Конституції України, так і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод були порушені, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, а тому є необґрунтованими та безпідставними.

Також у відповідності до вимог частини 2 ст. 262 ЦПК України, суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Оскільки під час вирішення спору по справі судом не виявлені недоліки в діяльності Прокуратури Донецької області, то не підлягає також задоволенню і вимога позивача про постановлення Окремої ухвали.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом та у задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то суд приходить до переконання, що судові витрати по сплаті судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Краматорської окружної прокуратури, за участі третіх осіб без самостійних вимог: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, Секретаріат Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про стягнення моральної шкоди - відмовити у зв`язку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне судове рішення складено 17 червня 2021 року.

Рішення ухвалено та підписано у нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова.