Провадження № 2/761/605/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

при секретарі Валовій Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ НП в Запорізькій області, прокуратура Запорізької області, про відшкодування збитків,

встановив:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області, Запорізька міська прокуратура №3, про відшкодування збитків.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2019 року справа передана на розгляд судді Піхур О.В. (том 1, а.с. 49).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (том 1, а.с. 54-55).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (том 1, а.с. 128-129).

На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 01-08-179 від 14 січня 2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. (том 1, а.с. 138-139).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження судді Саадулаєва А.І. (том 1, а.с. 140).

В судовому засіданні, яке відбулось 28 вересня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, вирішено замінити третю особу Дніпровське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області на ГУНП в Запорізькій області (надалі - третя особа-1), а Запорізьку місцеву прокуратуру №3 на прокуратуру Запорізької області (надалі - третя особа-2).

Предметом позову є:

1.Стягнення з Державної Казначейської служби України відшкодування матеріального збитку за не збереження майна позивача у розмірі 19 141 426 (дев`ятнадцять мільйонів сто сорок одна тисяча чотириста двадцять шість) гривень 08 копійок, що еквівалентно фактично завданому матеріальному збитку у розмірі 718 522 (сімсот вісімнадцять тисяч п`ятсот двадцять два) долари США, відповідно до курсу НБУ на 09.04.2019, за рахунок коштів Державного бюджету України.

2.Стягнення з Державної Казначейської служби України відшкодування матеріального збитку за фактично не отриманий заробіток у розмірі 9 324 000 (дев`ять мільйонів триста двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентне фактично завданому матеріальному збитку у розмірі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США відповідно до курсу НБУ 09.04.2019 рік, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

3.Стягнення з Державної Казначейської служби України відшкодування матеріального збитку за не збереження майна позивача в розмірі 5 992 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок, що еквівалентне фактично завданому матеріальному збитку у розмірі 200 (двісті) євро відповідно курсу НБУ на 09.04.2019 рік, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Підставою позову є завдання шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за яким підлягає відшкодуванню шкода, заподіяна громадянинові в результаті незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 3 вказаного Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Позов мотивовано тим, що 03 травня 2018 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення по справі Красюков та інші проти України (KRASYUKOV AND OTHERS v. UKRAINE справа 64181/09 and 9 others), яким встановлено факт незаконного та надмірного утримання позивача під вартою до розгляду судом кримінальної справи по суті в період з 01.07.2010 року по 26.11.2013 рік, тобто 3 роки, 4 місяця і 26 днів.

Підставою незаконного утримування позивача протягом вказаного часу були неодноразові, ідентичні клопотання, складені старшим слідчим СВ ГУМВС України в Запорізькій області Кудиненко Назаром Миколайовичем , та старшим слідчим СВ Ленінського РВ ЗГУ ГУМВС України в Запорізькій області Білоусом Сергієм Анатолійовичем .

Крім того вказані слідчі, а також співробітники прокуратури Запорізької області, своєю бездіяльністю та порушенням норм Кримінально-процесуального кодексу України, у редакції 1960 р. (що був чинним на той час) сприяли нанесенню позивачу значного матеріального збитку у зв`язку із такими порушеннями:

1.вилученням грошових коштів без їх внесення, до набрання вироком законної сили, на депозитний рахунок органу, який їх вилучив, або передачі у місцеві відділення банків. Невиконання вказаних дій порушує вимоги порядку обліку й зберігання речових доказів визначено у ст. 79 КПК України (редакції 1960 р.), яка конкретизувалася параграфом 29 єдиної для правоохоронних органів і судів Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання і передачі речових доказів і кримінальних справ, цінностей та іншого майна органами попереднього слідства, дізнання і судами від 12 лютого 1990 р. N 34/15, введеної в дію з 1 липня 1990 року (далі - Інструкція N 34/15), відповідно до якої грошові суми, які вилучені у громадян, до набрання вироком законної сили вносяться на депозитний рахунок органу, який їх вилучив, або здаються у місцеві відділення банків. У зв`язку із чим позивач зазнав збитків на суму вилучених у нього 126 319, 00 гривень (що на той час еквівалентно 25 263 доларів США), 10 384 доларів США, 200 Євро.

2. В межах розслідування кримінальної справи № 4081001 06.07.2010 р. слідчим Білоусом С. А. було проведено слідчу дію - огляд приміщення №1, а фактично проведено обшук, за адресою АДРЕСА_1 . Під час огляду було вилучено 61 рулон паперу «Кондопога», що належав позивачу як приватному підприємцю. На нього не накладався арешт, по справі не визнавався речовим доказом. Зазначений папір був переданий слідчим на відповідальне зберігання ТОВ «ПривозПринт», яке до кримінальної справи № 4081001 не має відношення, без зазначення підстав для такої передачі, чим спричинено позивачу матеріальний збиток. За вказаним фактом 07.10.2016 позивач звернувся з заявою про фактичне викрадення паперу.

3. 29 липня 2010 року слідчим Білоусом С. А. було винесено постанову про накладення арешту на усе майно позивача і майно ряду підприємств, де позивач був власником і директором, проте не вжито заходів щодо збереження і охорони майна позивача, що суперечить вимогам ст. 125 та 126 КПК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) і як наслідок призвело до його розкрадання.

Відповідно зі ст. 125 КПК України (редакції 1960 р.) встановлений обов`язок забезпечення цивільного позову і передбаченої законом конфіскації майна. Слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.

В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Також відповідно зі ст. 126 КПК України (редакції 1960 р.) встановлено порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.

Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам.

Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження.

Не підлягають описові предмети першої потреби, що використовуються особою, проводиться опис, і членами її родини. Перелік цих предметів визначено в Додатку до Кримінального кодексу України.

Арешт майна і передача його на зберігання оформляються протоколом, який підписується особою, що проводила опис, понятими і особою, яка прийняла майно на зберігання. До протоколу додається підписаний цими особами опис переданого на зберігання майна.

Для встановлення вартості описаного майна в необхідних випадках запрошується спеціаліст, який також підписує протокол і опис майна з його оцінкою. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Таким чином самим слідчим Білоусом С. А. після накладення арешту на майно позивача не було прийнято заходів щодо його збереження, що призвело до його розкрадання.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 160 чинної на той час редакції Кримінально-процесуального кодексу України було встановлено, що при ув`язненні підозрюваного або обвинуваченого слідчий зобов`язаний вжити заходів до охорони майна і житла ув`язненого, якщо майно і житло залишаються без нагляду.

Оскільки, на той час позивач вже перебував під вартою з моменту його затримання, а слідчим Білоусом С.А. був накладений арешт на усе майно та кошти позивача, у зв`язку з чим позивач не мав фізичної можливості забезпечити нагляд за збереженням свого майна, слідчий Білоус С.А. та держава Україна були зобов`язані вжити заходів до збереження усього майна позивача, яке після арешту позивача залишилося без нагляду.

Так у відповідності зі ст. 52-1 у чинній на той час редакції (1960 року) Кримінально-процесуального кодексу України передбачує забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві. А саме особи, які беруть участь у кримінальному судочинстві, у разі наявності реальної загрози їх життю, здоров`ю, житлу чи майну мають право на забезпечення безпеки.

Право на забезпечення безпеки за наявності відповідних підстав мають:

1) особа, яка заявила до правоохоронного органу про злочин або в іншій формі брала участь у виявленні, запобіганні, припиненні і розкритті злочину чи сприяла цьому;

2) потерпілий або його представник у кримінальній справі;

3) підозрюваний, обвинувачений, захисники і законні представники;

4) цивільний позивач, цивільний відповідач та їх представники у справі про відшкодування шкоди, завданої злочином;

5) свідок;

6) експерт, спеціаліст, перекладач і понятий;

7) члени сімей та близькі родичі осіб, перелічених у пунктах 1-6 цієї статті, якщо шляхом погроз або інших протиправних дій щодо них робляться спроби вплинути на учасників кримінального судочинства.

Орган дізнання, слідчий, прокурор або суд, одержавши заяву чи повідомлення про загрозу безпеці особи, зазначеної у частині другій цієї статті, зобов`язані перевірити цю заяву (повідомлення) і в строк не більше ніж три доби, а у невідкладних випадках - негайно прийняти рішення про застосування або відмову в застосуванні заходів безпеки. Відповідно до свого рішення вони приймають мотивовану постанову чи ухвалу і передають її для виконання органу, на який покладено здійснення заходів безпеки. Ця постанова чи ухвала є обов`язковою для виконання зазначеними органами.

Орган, якому доручено здійснювати заходи безпеки, встановлює перелік необхідних заходів і способів їх реалізації, керуючись при цьому конкретними обставинами і необхідністю усунення існуючої загрози. Про заходи безпеки, умови їх здійснення та правила користування майном або документами, виданими з метою забезпечення безпеки, повідомляється особа, взята під захист.

Про прийняте рішення заявнику негайно надсилається повідомлення.

Орган, який здійснює заходи безпеки, письмово інформує орган дізнання, слідчого, прокурора, суд або суддю, у провадженні якого перебуває кримінальна справа, про вжиті заходи та їх результати.

Всупереч вказаних вимог, жодних заходів щодо охорони майна позивача ні слідчий Білоус С.А, ні держава Україна, не забезпечили, внаслідок чого значна частина майна позивача була розкрадена та знищена до моменту виходу позивача із СІЗО № 10 м. Запоріжжя (нежитлові приміщення № 001, 1481, 1482, 1486 та 115, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , розкрадалися та демонтувалися невідомими особами).

За таких обставин позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, який на той час розглядав кримінальну справу позивача з клопотанням в порядку ст. 52-1 та 52-2 УПК України (редакція 1960 р.) про забезпечення безпеки майна позивача: нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2012 р. позивачу було відмовлено у забезпечені заходів безпеки стосовно його майна, внаслідок чого, зазначене майно було повністю розграбовано та знищено, чим позивачу було завдано майнову шкоду на суму 200 000 доларів США.

4. В порушення ч.3 та ч.6 ст.52-1 КПК України (редакція 1960 р.) слідчий Кудіненко Н.М. проігнорував заяву позивача від 31.03.2012, про забезпечення охорони всього належного позивачу рухомого і нерухомого майна, зокрема будівлі за адресою: АДРЕСА_2 . Однак слідчий Кудіненко Н.М. не повідомив позивача про результати її розгляду, в результаті чого вказана вище будівля була знищена, а будівельні матеріали та обладнання, що знаходилися в ній, - викрадені групою невстановлених осіб, які з цією метою, протягом тривалого періоду часу, використовувала важку будівельну техніку (крани, екскаватори, самоскиди тощо) та спеціальне обладнання. Крім цього, під час перебування позивача в СІЗО № 10 м. Запоріжжя невідомі особи викрали з належного позивачу TOB «ЗМЗ-Спецбуд» (місцезнаходження: м. Щолкіне, Ленінський район, АРК Крим) майно на загальну суму 92 804 доларів США.

5. Під час арешту позивача невідомими особами було демонтовано будівлю колишнього КСП «Криворіжжя» (м. Зимогірря, Слов`яносербського району, Луганської області), що належало ПП «Бізнес-Офіс №3», власником якої на той час був позивач. Усе майно, у тому числі те, що знаходилося всередині будівлі, та будівельні матеріали, були викрадені, внаслідок чого позивачу було завдано майнову шкоду на суму 130 000 доларів США.

6. Внаслідок незаконних дій та невжиття заходів з охорони майна позивача, належному позивачу Приватному підприємству «Юридична фірма «Прима Лекс» також були завдані збитки на суму 137 800 доларів США.

7. Під час арешту позивача невідомими особами було викрадено з території ВАТ «СГП Дмитрівка», акціонером якого є позивач, товарно-матеріальних цінностей та обладнання на загальну суму 122 271,00 доларів США.

На теперішній час загальна сума шкоди, завдана позивачу незаконними діями слідчого Білоус С.А. та державою Україна становить 718 522,00 доларів США та 200 Євро.

При цьому, позивач зазначає про те, що порушені кримінальні справи за вказаними фактами не розслідуються протягом багатьох років.

Пізніше позивачу стало відомо, що належна йому будівля за адресою: АДРЕСА_2 була захоплена кримінальним авторитетом ОСОБА_4 за сприянням керівництва УБОЗ Запорізької області. Цю будівлю повністю зруйновано та продано на будівельні матеріали, а на його місці було організовано переробка шлаків Дніпроспецталі, з метою вилучення з нього металу.

30 липня 2019 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач жодних прав позивача не порушував. Крім цього, відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Також, посилаючись на висновки щодо застосування норми права, викладені у постановах Верховного Суду, відповідач зазначив про недопустимість стягнення шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Також відповідач звернув увагу на відсутність правових підстав для задоволення по суті вимог позовної заяви, оскільки в матеріалах справи відсутній виправдувальний вирок чи відомості про закриття кримінальної справи (том 1, а.с. 69-75).

30 липня 2019 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, відповідно до яких підстави для відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позаяк відсутній виправдувальний вирок (том 1, а.с. 79-84).

06 серпня 2019 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, відповідно до яких Головне управління Національної поліції в Запорізькій області позовні вимоги не визнає, оскільки із змісту позовної заяви вбачається, що дії, які позивач вважає неправомірними вчинялись слідчими ГУМВС України в Запорізькій області, однак у даному випадку мала місце повна ліквідація органів внутрішніх справ, яка проведена без визначення правонаступників. Крім цього, питання щодо забезпечення слідчим заходів до охорони майна і житла ув`язненого було вирішеним ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2012, відповідно до якої органом досудового розслідування було встановлено, що майно про захист якого просив ОСОБА_1 було придбано ним в напівзруйнованому стані та в подальшому розбиралось по його вказівці. Із наданих в суд матеріалів проведеної перевірки, суд дійшов висновку, що заява підсудного про реальну загрозу його майну не знайшла свого підтвердження. Відповідно до пояснень третьої особи, ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів за вказаним фактом про забезпечення безпеки його майна, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000626, триває досудове розслідування. Крім цього, третя особа не погодилась із заявленим до відшкодування розміром шкоди, яка нічим не підтверджується. Також позивачем не надано рішень щодо конфіскації або звернення в дохід держави судом майна, вилученого органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майна, на яке накладено арешт, які б і були підставою для відшкодування шкоди за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (том 1, а.с. 105-111).

19 серпня 2020 року надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності (том 2, а.с. 9-14).

В судове засідання, яке відбулось 11 січня 2021 року позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи, Запорізької обласної прокуратури, Чипова О.В. , в судове засідання з`явилась, заперечила проти задоволення позову в повному обсязі.

ГУ НП в Запорізькій області явки свого представника не забезпечило.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), прийнятого 03 травня 2018 року у справі «Красюков та інші проти України» (заява № 64181/09 та 9 інших - див. перелік у додатку), заявники скаржилися на надмірну тривалість досудового тримання під вартою. Деякі заявники скаржилися також за іншими положеннями Конвенції. Беручи до уваги схожість предмета заяв, Суд вважав за доцільне розглянути їх спільно в одному рішенні.

Відповідно до п. 11 вказаного рішення ЄСПЛ, розглянувши всі надані матеріали, Суд не вбачав жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку щодо прийнятності та суті цих скарг. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважав, що у цій справі тривалість досудового тримання заявників під вартою була надмірною.

Відповідно до п. 12 рішення ЄСПЛ, ці скарги є прийнятними та свідчать про порушення пункту 3 статті 5 Конвенції, відповідно до якої, кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, … йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.».

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно додатку до рішення, включений до переліку заяв зі скаргами за пунктом 3 статті 5 Конвенції (надмірна тривалість досудового тримання під вартою).

ЄСПЛ встановлено період тримання від вартою з 01/07/2010 по 26/11/2013, що становить тривалість строку тримання під вартою 3 роки, 4 місяці та 26 днів. Заявнику присуджено 5900 євро в якості відшкодування моральної та матеріальної шкоди і судових та інших витрат.

Позов мотивовано тим, що позивачу завдано матеріальної шкоди внаслідок застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Так, в межах розслідування кримінальної справи № 4081001 26.02.2010 р. слідчим Білоусом С.А. було проведено слідча дія - обшук приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а.с. 16-19).

В зазначеному приміщенні знаходився належний позивачу сейф з приватними документами та особистими коштами, який відкривався лише за допомогою відбитку пальця власника, тобто ОСОБА_1 .

Із змісту позовної заяви вбачається, що слідчий Білоус С.А., в присутності співробітників позивача та погрожуючи вилученням всього сейфа і його подальшим механічним розкриттям змусив позивача відкрити сейф.

При цьому був складений протокол обшуку від 26.02.2010 р., в якому зазначено про вилучення коштів з сейфів, загальною сумою 126 319, 00 гривень, 10 384 доларів США, 200 Євро (том 1, а.с. 16-19).

Відповідно до копії розписки, грошові кошти в сумі 126 319, 00 грн., 10 384 доларів США, 200 євро, які були вилучені 26 лютого 2010 року в ході обшуку за адресо: АДРЕСА_3 , було отримано ОСОБА_8 (а.с. 20).

Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_8 від 29.03.2017 року, проведеного у кримінальному провадженні №0000340 від 11.10.2016, свідок пояснив, що розписка яка знаходиться в матеріалах справи № 4081001 була написана дійсно ним власноруч, приблизно наприкінці 2010 - початку 2011, на вимогу співробітників міліції, однак грошові кошти, зазначенні в ній, він не отримував. Кому саме достовірно належали ці грошові кошти і де вони можуть бути на теперішній час, йому не відомо. Особисто він взагалі ніяких грошових коштів не бачив (а.с. 23).

У зв`язку із відсутністю будь-якої інформація, щодо теперішнього місця зберігання або подальших дій з вилученими 26.02.2010 коштами позивачу не відомо, постанова про покладання коштів на депозитний рахунок відсутня у матеріалах справи, тому 07.10.2016 позивач звернувся з заявою про фактичне викрадення грошових коштів слідчим Білоусом Є. А. (том 1, а.с. 26).

Таку ж заяву було подано позивачем щодо викрадення шістдесяти одного рулону паперу «Кондопога» (том 1, а.с. 28).

31 березня 2012 року позивач звернувся до слідчого Кудіненко Н.М., в порядку ч.3 та ч.6 ст.52-1 КПК України (редакція на момент звернення), про забезпечення охорони всього належного позивачу рухомого і нерухомого майна, зокрема будівлі за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 30).

13 березня 2014 року позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактами знищення 95% нежитлових приміщень № 001, 1481 , 1482 , 1486 та 115 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що завдало йому шкоди у розмірі 538315,00 грн. (том 1, а.с. 44).

Як вбачається із змісту позовної заяви, за вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, матеріали кримінального провадження передано для розслідування слідчому Білоусу С.А. який, на думку позивача, безпосередньо брав участь у розграбуванні вказаного майна.

На протязі трьох років в супереч основним засадам та завданням Кримінально-процесуального кодексу України по даному кримінальному провадженню внесеного до ЄРДР за № 0000626 не проводилось жодних слідчих дій, не забезпечено швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Станом на момент розгляду справи в суді у вказаному кримінальному провадженню № 0000626, триває досудове розслідування, та проводяться слідчі (розшукові) дії.

Як вбачається із матеріалів справи за заявами позивача також внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000019 від 31 травня 2013 року, та №0000441 від 28 листопада 2018 року.

При цьому позивачем не надано доказів про завершення досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях.

Так, відповідно до ухвали Запорізького апеляційного суду від 05.11.2019 у справі №335/4185/19, скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Запорізької області Дьомкіної О.С. від 28 лютого 2019 року про закриття кримінального провадження №0000019 від 31 травня 2013 року, а матеріали кримінального провадження №0000019 від 31 травня 2013 року направлено слідчому відділу прокуратури Запорізької області для здійснення досудового розслідування (а.с. 165-186).

Відповідно до постанови від 15.11.2019, про закриття кримінального провадження №0000104 від 15 липня 2019 року, вказане кримінальне провадження внесене за заявою ОСОБА_1 , у відповідності до якої слідчий прокуратури Запорізької області Дьомкіна Олена Сергіївна безпідставно закрила кримінальне провадження №0000119 від 19 квітня 2016 року, чим допустила службову недбалість, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 367 КК України, закрито у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 188-194).

Відповідно до постанови від 18.11.2019, про закриття кримінального правопорушення №0000441 від 28 листопада 2018 року, вказане кримінальне правопорушення закрито у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 196-205).

Однак, ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03.12.2019 у справі №320/6783/19, скасовано постанову від 15.11.2019, про закриття кримінального провадження № 0000104 від 15.07.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, а матеріали кримінального провадження №0000104 від 15 липня 2019 року направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі для продовження досудового розслідування (том 1, а.с. 206-208).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10.12.2019 у справі №320/5391/19, скасовано постанову від 18.11.2019, про закриття кримінального правопорушення, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 щодо зловживання службовим становищем слідчим в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області Кудиненком, під №0000441 від 28 листопада 2018 року, за ч.1 ст.364 КК України, а матеріали кримінального провадження №0000441 від 28 листопада 2018 року направлено до Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі для продовження досудового розслідування (том 1, а.с. 209-211).

28.11.2018 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, кримінальне провадження № 0000441.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2020 року у справі № 937/2158/20 відмовлено у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження №0000019 від 31.05.2013, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365, ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 371, ч.1 ст. 366, ч.1 ст. 365, ч.1 ст. 366, ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 191, ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 185 КК України (а.с. 212-229).

Як вбачається із змісту вказаної ухвали, кримінальне провадження № 0000019 від 31.05.2013, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 371, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст.366, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст.185, ч. 1 ст.185 КК України.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні розпочато за заявами ОСОБА_9 та ОСОБА_1 за фактом можливих неправомірних дій, на думку заявників, з боку слідчих ГУ МВС України в Запорізькій області Білоуса С.А. та Кудиненка Н.М. під час проведення досудового розслідування кримінальної справи №4081001, а саме: незаконного затримання заявника ОСОБА_9 в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року), здійснення незаконного приводу відносно ОСОБА_9 , внесення завідомо неправдивих відомостей до процесуальних документів у матеріалах кримінальної справи № 4081001 (постанови про порушення кримінальної справи, клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , постанови про притягнення як обвинуваченого відносно ОСОБА_1 ), перевищення службових повноважень шляхом здійснення психологічного впливу на обвинувачених і свідків у кримінальній справі №4081001, з метою спонукання останніх до надання неправдивих показань, в ході проведення низки незаконних обшуків нерухомого майна ОСОБА_1 у кримінальній справі № 4081001, в ході яких, на думку заявника, безпідставно було вилучено грошові кошти, папір «Кондопога», 51 коробка з документами, набої до травматичної зброї.

Кримінальна справа №4081001 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та інших співучасників, у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України у 2011 році направлена до суду для розгляду по суті.

Оцінка доказів, встановлених судом.

Перевіривши наведені в позовній заяві доводи та матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач утримувався під вартою в період з 01.07.2010 по 26.11.2013 роки, тобто 3 роки, 4 місяці і 26 днів.

Рішенням ЄСПЛ встановлено порушення п.3 ст. 5 Конвенції у зв`язку із надмірною тривалістю досудового тримання під вартою позивача.

При цьому, згідно вказаного рішення незаконне позбавлення свободи мало місце з 01.04.2011 по 14.04.2011 (том 1, а.с. 13).

Як вбачається із матеріалів справи, тримання під вартою мало місце у зв`язку із здійсненням досудового розслідування у кримінальній справі №4081001 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та інших співучасників, у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, яка у 2011 році направлена до суду для розгляду по суті.

Із метою захисту своїх майнових прав, посилаючись на ст. 1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР, позивач просив відшкодувати йому майнову шкоду, завдану невжиттям заходів щодо збереження його майна під час його перебування під вартою, що суперечило приписам КПК України (1960 року) та втратою ним доходу за час перебування під вартою.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в я кому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, ос пореними чи невизнаними.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадках:

постановлення виправдувального вироку суду;

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

За змістом положень частини першої статті 12 зазначеного Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону №266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого.

Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

У КПК України 1960 року у статті 53-1 передбачалося лише те, що у разі постановлення виправдувального вироку орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав і вжити необхідних заходів для відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок незаконних притягнення як обвинуваченого, затримання, застосування запобіжного заходу.

Однією з новел чинного КПК України є глава «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов». Згідно зі ст. 130 цієї глави шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Разом з тим, ці права можуть бути реалізовані лише за наявності відкритого кримінального провадження.

У разі припинення кримінального провадження єдиним законом про відшкодування шкоди незаконним засудженням є Закон України № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Розгляд вказаної вимоги необхідно здійснювати за правилами цивільного судочинства в суді, який ухвалив виправдувальний вирок.

Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Із аналізу положень статті 12 Закону № 266/94-ВР вбачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, яка розглядається кримінальна справа в межах якої позивач утримувався під вартою - №4081001 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та інших співучасників, у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України у 2011 році направлена до суду для розгляду по суті.

Станом на момент розгляду вказаної цивільної справи відомості про завершення розгляду кримінальної справи №4081001 відсутні, а також відсутні докази про прийняття рішення, які згідно статті 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

Тому у даному випадку звернення до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом є передчасним.

Крім цього, як вбачається із системного аналізу законодавства, що регулює підстави і порядок відшкодування шкоди, позивачу слід звернутися саме до того суду, яким і буде ухвалено кінцеве рішення у кримінальній справі №4081001.

Щодо підстав позову в частині відкритих кримінальних проваджень, досудове розслідування у яких триває, то суд враховує наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, за заявами ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань також було внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень за фактом можливих неправомірних дій з боку слідчих ГУ МВС України в Запорізькій області Білоуса С.А. та Кудиненка Н.М. під час проведення досудового розслідування кримінальної справи №4081001, а саме: внесення завідомо неправдивих відомостей до процесуальних документів у матеріалах кримінальної справи № 4081001 (постанови про порушення кримінальної справи, клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , постанови про притягнення як обвинуваченого відносно ОСОБА_1 ), перевищення службових повноважень шляхом здійснення психологічного впливу на обвинувачених і свідків у кримінальній справі №4081001, з метою спонукання останніх до надання неправдивих показань, в ході проведення низки незаконних обшуків нерухомого майна ОСОБА_1 у кримінальній справі № 4081001, вході яких, на думку заявника, безпідставно було вилучено грошові кошти, папір «Кондопога», 51 коробка з документами, набої до травматичної зброї.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що оскільки підставою для відшкодування шкоди фактично є бездіяльність щодо незбереження майна позивача під час його надмірно тривалого досудового тримання під вартою, що є предметом досудового розслідування, яке здійснюється в окремих кримінальних провадженнях, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України.

Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16.

За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями та спричинення шкоди позивачу.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, в деліктних правовідносинах, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин.

Згідно із частиною першою статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК).

За правилами частин першої - четвертої статті 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Наведеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Звернення до суду з цим позовом обумовлене бездіяльністю щодо незбереження майна позивача.

У межах спірних правовідносин (щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною) позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі повинен розглядатися за правилами КПК України.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що вимоги щодо визнання бездіяльності органу досудового розслідування (у даному випадку третіх осіб) протиправною повинні бути розглянуті лише в межах кримінального, а не цивільного судочинства.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 813/1596/18 (провадження № 11-1478апп18), а також Верховний Суд у постанові від 04 листопада 2020 року, у справі № 761/20966/17 (провадження № 61-17262св19).

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом та у задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то судові витрати по сплаті судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ НП в Запорізькій області, прокуратура Запорізької області, про відшкодування збитків - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: