ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/105/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/402/20 Категорія: 304090000 Жежер Ю. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Крилової О.Л. на заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог банк вказував на те, що вона звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 25 травня 2011 року.

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач власним підписом у анкеті-заяві підтвердив, що ознайомився і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, у якій є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів.

Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачці було відкрито кредитний рахунок

Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також відсоткової ставки за користування кредитними коштами позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг.

Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в підвищеному розмірі, порядок нарахування пені та штрафу, процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.

Відповідачка своєчасно кредит не погашала, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, розмір якої за розрахунком банку станом на 31 травня 2020 року становив всього 45 652,33 грн., з яких:

31 503, 64 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 31 503, 64 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

14 148, 69 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

0,00 грн. нарахована пеня;

0,00- нараховано комісії;

Вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 травня 2011 року у розмірі 31 503 грн 64 коп. У задоволені позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 148,69 грн. відмовлено. Стягнуто з відповідачки судовий збір у сумі 1 450 грн. 59 коп.

Ухвалюючи рішення, суд вважав доведеним позивачем факт відкриття кредитного рахунку, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 за договором, встановлення початкового кредитного ліміту, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 , надання відповідачці кредитних карток, що підтверджує фактичне використання кредитної картки позичальником та наявність між сторонами справи відповідних правовідносин.

Районний суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки суми непогашеного тіла кредиту (простроченого), враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті.

При цьому, суд вважав узгодженими між сторонами умови договору, що містяться в анкеті-заяві від 25 травня 2011 року, яка не містить умови щодо відсоткової ставки.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не доведено бажання позичальниці при підписанні анкети-заяви від 25 травня 2011 року оформити платіжну картку «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду», а підписана відповідачкою довідка про умови кредитування 17 червня 2011 року стосується договору SAMDN9425, однак договір з такими реквізитами в матеріалах справи відсутній.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 14 148, 69 грн. суд вважав необґрунтованими.

Рішення районного суду оскаржено банком в апеляційному порядку в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками з посиланням на те, що суд ухвалив рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права.

Апелянтом вказано на те, що встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Скаржник наголошує на узгодження між сторонами базової відсоткової ставки у розмірі 2,5 % шляхом підписання довідки про умови кредитування із вказівкою на те, що суд першої інстанції не дав оцінки наданій банком довідці як доказу узгодження відсоткової ставки.

До того ж, апелянт посилається на зміну в подальшому відсоткової ставки, узгодженої в довідці, обґрунтовуючи таку зміну приєднанням позичальниці до Умов надання банківських послуг, які є загальними і їх підписання позичальником не є обов`язковим. АТ КБ «ПриватБанк» у виписці по картковому рахунку проінформував відповідачку про зміну відсотків по кредиту.

Натомість, відповідачка не зверталася до банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а продовжувала знімати та погашати кошти, а отже, відповідачка прийняла нові тарифи та погодилася з ними. Оскільки її фактичні дії вказують на прийняття пропозиції банку.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що 25 травня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк, у якій зазначила особисту інформацію про себе: паспортні дані, ідентифікаційний податковий номер, місце проживання, реєстрації та контактний телефон, місце роботи.

Поля у заяві щодо отримання підписанткою бажаного типу банківських послуг, зокрема щодо типу платіжної картки (дебетова, пенсійна, платіжна кредитка і т.д.)

Відомостей про наявність та розмір кредитного ліміту по картці, процентів за користування кредитом, строків та порядку повернення коштів, розміру пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

Підписанням вказаної заяви відповідачка погодилася на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Підписант ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Зі змісту заяви вбачається, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, і відповідачка зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил, а також регулярно ознайомлювати з їх змінами на сайті банку.

Заявляючи вимоги про стягнення грошових сум, позивач надав до суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 25 травня 2011 року станом на 31 травня 2015 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 25 травня 2011 року станом на 30 вересня 2019 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 25 травня 2011 року станом на 31 травня 2020 року, виписку по кредитному договору за період з 17 червня 2011 року по 01 травня 2020 року, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані картки на ім`я відповідачки (№ НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ), анкету-заяву, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256.

Зазначених в анкеті-заяві Тарифів та Пам`ятки клієнта як частини договору банком не надано.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої банком, станом на 31 травня 2020 заборгованість становила всього 45 652,33 грн. з яких:

31 503, 64 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 31 503, 64 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

14 148, 69 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

0,00 грн. нарахована пеня;

0,00- нараховано комісії.

Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості та виписку по кредитному договору за період з 17 червня 2011 року по 01 травня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.

Таким чином, наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц. від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

Таким чином, за вказаних вище обставин, наданий банком розрахунок заборгованості

в сукупності та взаємозв`язку з випискою по кредитному договору є належними доказами заборгованості ОСОБА_1 , наданий банком.

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування на карту ОСОБА_1 № НОМЕР_1 17 червня 2011 рок було встановлено кредитний ліміт, який в подальшому змінювався. (а.с. 32)

Із вищевказаної виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальниця користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо повернення цих коштів (отримувала готівку, купувала товари, сплачувала комунальні послуги, поповняла картку через термінал, отримувала готівку в банку і т.д.)

Таким чином, виходячи із встановлених вище обставин, зокрема підписання відповідачкою анкети-заяви та користування кредитними коштами на банківській карті, наданими на банківську картку № НОМЕР_1 , колегія суддів приходить до висновку про те, що 25 травня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір.

Досліджуючи узгоджений між сторонами зміст умов договору, колегія суддів зазначає наступне.

Вказані в анкеті-заяві Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

При цьому, апеляційний суд наголошує на неможливості врахування як належного та допустимого доказу на підтвердження умов договору саме наданих банком Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку та укладаючи з позивачем договір.

Крім того, в даному випадку також неможливо застосовувати до даних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), який вірно врахований місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

За матеріалами справи встановлено, що в наступному (після підписання анкети-заяви від 25 травня 2011 року) 17 червня 2011 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування із використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Того ж дня на кредитну картку № НОМЕР_1 відповідачці встановлено кредитний ліміт у розмірі 1 000 грн.

У зазначеній довідці міститься інформація щодо типу кредитної картки, базова відсоткова ставка у розмірі 2.5 % річних, розмір щомісячних платежів та строк їх внесення, пеня та штрафи за порушення внесення платежів і т.д.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України (у редакції станом на час укладення договору) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Апелянт як на доказ встановлення процентної ставки за договором посилається на довідку про умови кредитування із використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 17 червня 2011 року.

Судом першої інстанції вказана довідка не прийнята до уваги на підтвердження аргументів позивача щодо визначення між сторонами відсоткової ставки (яка нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи із розрахунку 30 днів у році) із вказівкою на те, що вказана довідка стосується договору SAMDN9425, однак договір з такими реквізитами в матеріалах справи відсутній.

Проте, в частині оцінки як належного та допустимого доказу вказаної довідки колегія суддів вважає такий висновок районного суду помилковим, оскільки така довідка містить підпис позичальниці ОСОБА_1 , посилання на прізвище позичальника, ІНН відповідачки, а ідентифікатор SAMDN9425 є внутрішньобанківським програмним номером, і не може свідчити про те, що довідка є частиною іншого договору.

Однак, враховуючи обставини справи, а також те, що судове рішення в частині стягнення простроченого тіла кредиту, стягнення якого не передбачено ні анкетою-заявою, ні довідкою про умови кредитування відповідачем не оспорено, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України переглядає рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в даній частині рішення суду перегляду не підлягає.

Зважаючи на ту обставину, що у відповідача відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, про що вказує позивач у розрахунку заборгованості, тому відсутній борг, на який можливо нарахувати відсотки у визначеному довідкою розмірі.

У довідці про умови кредитування уточнено, що базова відсоткова ставка нараховується на залишок непростроченої заборгованості (поточної), яка за розрахунком банку дорівнює нулю.

Посилання апелянта на визначення відсоткової ставки в Умовах та правилах надання банківських послуг є безпідставними, оскільки вказані правила не приймаються колегією суддів як частина банківського договору, укладеного на умовах кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції, у частині, яка оскаржується апелянтом, правильно відмовив у задоволенні позову банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками, однак колегія суддів не погоджується із мотивами такої відмови, тому рішення суду необхідно змінити.

Судові витрати залишити на рахунку апелянта.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової О.Л. задовольнити частково.

Заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в оспореній частині в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді