Справа № 945/2077/20
Провадження №2/489/1314/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Рум`янцевої Н.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (письмове провадження) цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року Банк звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 9793,14 доларів США та 1841,40 грн. штрафних санкцій та судовий збір у розмірі 4194,25 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що 29 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 827.70015, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 28753 грн. (28753 доларів США), зі сплатою 13 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору. Станом на подання позовної заяви до суду, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію, а також інші платежі за кредитним договором. Останній платіж боржником здійснено 31.12.2015. Сума боргу відповідача за кредитним договором, станом на 30.09.2020 складає 9793,14 доларів США загальної заборгованості та 1841,40 грн. штрафних санкцій.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволення позову в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю позову, або у випадку встановлення порушення права АТ «Ідея банк» відмовити у задоволенні позову у зв`язку з порушенням строків позовної давності. Посилаючись на те, що в травні 2015 року позивач звертався до суду до нього про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором та вилучення транспортного засобу. 09 жовтня 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено рішення про відмову в задоволенні позову АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , залишеного в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.01.2018. В своєму рішенні суди першої та апеляційної інстанціях посилалися на висновок спеціаліста № 1/17 від 13.01.2017 щодо дослідження документів фінансово-кредитних операцій проведених в межах кредитного договору. Даним дослідженням встановлено, що розмір загальної заборгованості, станом на час звернення позивача до суду складала 594,53 доларів США. Тобто вказана сума боргу позивачем нічим не була підтвердженою. Крім того, кредитний договір було укладено 29 травня 2008 року строком на 7 років, тобто до 29 травня 2015 року. На даний час сплинуло більше 5 років з останнього дня дії кредитного договору. Позивач вказує, що останній платіж ним здійснено 31.12.2015, проте, це не відповідає дійсності, оскільки ним останній платіж було внесено 26.01.2015, що підтверджується графіком погашення заборгованості.

Від представника позивача надійшла відповідь на позовну заяву, відповідно до якого просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що відповідач намагаючись застосувати у цій справі висновок експертного економічного дослідження документів фінансово-кредитних операції від 13 січня 2017 року, має на меті ввести суд в оману. Оскільки, постановою Верховного суду від 08.07.2020 по справі поданого позивачем до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, встановлено, що згідно відповіддю Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.04.2017 за вих. № 11-38/174, інформація щодо надходження заяви ОСОБА_1 15.11.2016 у реєстраційних журналах МА ОНДІСЕ відсутня, у зв`язку з чим вказаний висновок не може використовуватися та не є доказом по справі. По тексту позовної заяви, в дійсній справі, позивачем допущено описку та помилково зазначено, що останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 31.12.2015. Останній платіж відповідачем було здійснено 26.01.2015. Щодо тверджень відповідача про застосування строків позовної давності зазначає, що в травні 2015 року позивачем було подано позов до Галицького районного суду м. Львова, зокрема, до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Розгляд вказаної справи закінчився постановою апеляційного суду Миколаївської області від 02.09.2020, тобто, подавши 29.04.2015 спочатку позов у справі № 461/11490/15 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 827.70015 від 29.05.2008, в тому числі в рахунок предмета застави шляхом звернення на такий, де в якості відповідача був ОСОБА_1 , АТ «Ідея Банк» було перервано позовну давність щодо стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.01.2021, цивільну справу № 945/2077/20 передано по підсудності до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою суду від 15.03.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що 29 травня 2008р. між ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 827.70015, за умовами якого позичальнику надано 28753 дол. США під 13% річних строком до 29 травня 2015р., з цільовим призначенням для придбання автомобіля Fiat Doblo 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 29 травня 2008р. між ВАТ «Плюс Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого став автомобіль марки Fiat Doblo 1.4, колір сірий, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

29 травня 2008р. між ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладено Додаток № 2 до кредитного договору № 827.70015 від 29.05.2008, відповідно до якого внесено відомості про реальну процентну ставку 33,15 % річних, відомості про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому виразі: 32800,00 доларів США.

Згідно з п. 7.2 кредитного договору у разі порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів по кредиту більше ніж 60 днів, банк має право нарахувати та стягнути з позичальника штрафні санкції (пеню) в розмірі 0,5 % від простроченої суми боргу за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 кредитного договору встановлено, що у разі прострочення повернення кредиту позичальник у порядку та строки, що визначені цим договором, сплачує банку проценти за підвищеною відсотковою ставкою у розмірі 25,0 % річних. При цьому проценти за вказаною ставкою нараховуються з першого дня прострочки по день повернення кредиту.

Згідно зі змінами до статуту ПАТ «Плюс Банк», погодженими Національним банком України 07 жовтня 2011 року, позивач є правонаступником ПАТ «Плюс Банк».

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 30 вересня 2020 року, сума заборгованості відповідача становить 9793,14 доларів США, яка складається з простроченого боргу 5747,44 дол. США, прострочених процентів 4045,70 дол. США, та 1841,40 грн., що включає в себе дебіторську заборгованість у розмірі 1701,40 грн., інші штрафні санкції - 140 грн.

Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено,що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Кредитним договором між банком та позичальником чітко визначені умови відповідальності за повне або часткове невиконання сторонами умов договору.

Згідно з ч. 3 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач в своєму відзиві зазначає, що 09 жовтня 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено рішення про відмову в задоволенні позову АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , залишеного в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.01.2018. В своєму рішенні суди першої та апеляційної інстанціях посилалися на висновок спеціаліста № 1/17 від 13.01.2017 щодо дослідження документів фінансово-кредитних операцій проведених в межах кредитного договору. Даним дослідженням встановлено, що розмір загальної заборгованості, станом на час звернення позивача до суду складала 594,53 доларів США. Тобто вказана сума боргу позивачем нічим не була підтвердженою.

Представником позивача в відповіді на відзив зазначено, що відповідач намагаючись застосувати у цій справі висновок експертного економічного дослідження документів фінансово-кредитних операції від 13 січня 2017 року, має на меті ввести суд в оману. Оскільки, постановою Верховного суду від 08.07.2020 по справі поданого позивачем до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, встановлено, що згідно відповіддю Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.04.2017 за вих. № 11-38/174, інформація щодо надходження заяви ОСОБА_1 15.11.2016 у реєстраційних журналах МА ОНДІСЕ відсутня, у зв`язку з чим вказаний висновок не може використовуватися та не є доказом по справі.

Судом встановлено, що в травні 2015 року АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовною заявою, якою просив суд звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля Fiat Doblo 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та передати транспортний засіб ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем будь-якій третій особі покупцю від імені власника, для чого надати йому усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ УМВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.10.2017, після скасування заочного рішення суду від 11.01.2017, в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та вилучення транспортного засобу відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15.01.2018 року, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 жовтня 2017 року залишено без змін.

При винесенні вказаних рішень, судами було взято до уваги висновок експертного економічного дослідження документів фінансово-кредитних операцій від 13 січня 2017 року, відповідно до якого, встановлено, що розмір загальної заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за кредитним договором №827.70015 від 29 травня 2008, станом на 20 квітня 2015р. складає 594,53 дол. США.

Постановою Верховного Суду від 08.07.2020, постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.09.2020, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 жовтня 2017р. скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

При винесені вказаних рішень судами вищих інстанцій встановлено, що згідно з відповіддю Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 28 квітня 2017р. № 11-38/174 інформація щодо надходження заяви від відповідача 15 листопада 2016р. у реєстраційних журналах МВ ОНДІСЕ відсутня, отже, на адресу МВ ОНДІСЕ вона не надходила. Відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів №301/5, розділ 6 пункт 4 «Свідоцтво дає право працівнику НДУСЕ на проведення судових експертиз та експертних досліджень за дорученням керівництва цієї установи. Використання працівниками НДУСЕ свідоцтва для проведення судових експертиз чи експертних досліджень на інших підприємствах, в установах та організаціях або особисто поза межами установи забороняється, крім випадків відрядження фахівця для участі у судовому засіданні чи слідчих діях або у складі комісії». Виходячи з вищевикладеного висновок експертного економічного дослідження документів фінансово-кредитних операцій від 13 січня 2017 року, виконаним старшим судовим експертом Дзюбаком К.М. за заявою ОСОБА_1 від 15 листопада 2016 року №1/17, щодо дослідження документів фінансово-кредитних операцій проведених в межах кредитного договору №827.70015 від 29 травня 2008р., укладеного між ВАТ «Плюс Банк» та відповідачем, не може використовуватись (прийматись до уваги) як висновок експертного дослідження фахівця Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вказаний висновок експертного економічного дослідження документів фінансово-кредитних операцій від 13 січня 2017 року, не приймає до уваги.

Суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в України грошових одиниць іноземних держав.

Згідно статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

А, як вже встановлено судом, положення ст. 1049 ЦК України передбачають повернення позичальником грошових коштів у такій самій сумі або речей, визначених родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі. Загальна сума боргу ОСОБА_1 станом на 30.09.2020 року становить 9793,14 доларів США та 1841,40 грн.

Тобто, є всі підстави для стягнення основного боргу за договором в іноземній валюті.

Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, тому суд вважає, що відповідач грубо порушив умови договору, тому з останнього на користь банку слід стягнути заборгованість у визначеному розмірі.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності. Про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, відповідач в своєму відзиві на позовну заяву до винесення рішення у справі просив суд про застосування до виниклих спірних відносин загальної позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справа № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18).

Строк виконання зобов`язання за Кредитним договором 29.05.2015, в той час, як відповідач з 26.01.2015 року припинив сплачувати чергові платежі та порушив графік їх погашення.

Проте, позивач в травні 2015 року АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , якою просив суд звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля Fiat Doblo 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.10.2017, залишеного в силі Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.09.2020, в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та вилучення транспортного засобу відмовлено.

Тобто, АТ «Ідея Банк» було перервано позовну давність щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №827.70015 від 29 травня 2008 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4194 грн. 25 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 247, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №827.70015 від 29 травня 2008 року у розмірі 9793,14 доларів США (що еквівалентно станом на 14 грудня 2020 року -273816,19 грн.) та штрафні санкції у розмірі 1841 грн. 40 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 4194 грн. 25 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: Акціонерне товариство «Ідея Банк», , юридична адреса: м. Львів, вул. Валова, 11.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «23» червня 2021 року.