ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/893/20

Головуючий у першій інстанції Лиманська М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/35/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Мощенська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, Відділ освіти Городнянської міської ради Чернігівської області,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, відділу освіти Городнянської міської ради Чернігівської області про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення,

місце ухвалення судового рішення м. Городня,

час проголошення рішення 14 год. 18 хв,

дата складення повного тексту рішення суду першої інстанції 04 листопада 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідачів з позовом, в якому просила стягнути 50 000 грн з Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, фінансування якої здійснює відділ освіти Городнянської міської ради, у рахунок завданої моральної шкоди за незаконне звільнення з посади вчителя на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з проходженням даної роботи.

У мотивування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 03 вересня 2019 року її було незаконно звільнено на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, а рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року поновлено на роботі. Указувала, що внаслідок порушення трудових прав їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у душевному болі та стражданнях, які вона перенесла у зв`язку з судовим розглядом справи, перебуванні у стані нервової, психологічної напруги, що, у свою чергу, позначилося на її стані здоров`я. Крім того, незаконне звільнення негативно позначилося на репутації позивачки, як педагогічного працівника. Розмір завданої моральної шкоди вона оцінила у 50 000 грн.

Рішенням від 27 жовтня 2020 року Городнянський районний суд Чернігівської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням районного суду, просить його скасувати та стягнути 50 000 грн з Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, фінансування якої здійснює відділ освіти Городнянської міської ради, на її користь у рахунок завданої моральної шкоди за незаконне звільнення з посади вчителя на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з проходженням даної роботи, а також покласти на відповідача судові витрати.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що неправомірними діями керівництва школи ОСОБА_1 було завдано моральні страждання і її стан здоров`я через таку неправомірну поведінку погіршився, у зв`язку з чим вона звернулася з позовом про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП. Наголошує на тому, що при прийняття рішення, яке оскаржується, районний суд вийшов за межі позовних вимог і фактично переглянув постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 732/1673/19 та не погодився з розміром середньої заробітної плати, який був визначений Чернігівським апеляційним судом.

Відповідачами відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення Мощенською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження. Однак, суд констатував, що при прийнятті Чернігівським апеляційним судом постанови від 28 квітня 2020 року про виплату позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було враховано, що розмір середнього заробітку до стягнення мав би становити 21 631,50 грн, а не 37 342,80 грн, як указано у постанові суду апеляційної інстанції. Зважаючи на отримання ОСОБА_1 зайво набутих коштів у сумі 15 711,30 грн (37 342,80 21 631,50), які в силу ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню, суд першої інстанції вважав за необхідне урахувати зайво сплачену позивачці суму середнього заробітку як компенсацію моральної шкоди, завдану їй незаконним звільненням, що, на думку суду першої інстанції, є достатньою сатисфакцією її порушеного права.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року (справа № 732/1673/19) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 03 вересня 2019 року № 13 директора Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області Тупика В.І. про звільнення ОСОБА_1 з посади вчителя на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вчителя Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області з 03 вересня 2019 року. Рішення про поновлення на роботі допущено до негайного виконання. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року (справа № 732/1673/19) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Стягнуто з Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 37 342,80 грн за вирахуванням податків та інших платежів. У іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 13-16).

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року (справа № 732/1673/19) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області на постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 42-43).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 оцінила розмір моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, у 50 000 грн.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного закону підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із статтею 237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13, 49 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

У справі встановлено, що рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року (справа № 732/1673/19), яке набрало законної сили в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади вчителя на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України та поновлення її на посаді, встановлено, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулось з порушенням закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що за наявності порушення права ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням і, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доведенню, наявні підстави для відшкодування на користь позивачки моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Суд першої інстанції вищевикладеного не врахував та безпідставно вдався до оцінки постанови Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 732/1673/19, яка не скасована, набрала законної сили та є чинною. Правом перевірки судових рішень на предмет правильності застосування норм матеріального та процесуального права наділений лише суд касаційної інстанції, яким є Верховний Суд. Відповідач, користуючись наданим процесуальним правом, звертався до Верховного Суду з касаційною скаргою, указуючи в ній, як підставу скасування постанови Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року те, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивачки розрахований неправильно, проте ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнінської міської ради було відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (справа «Stankovv. Bulgaria», заява № 68490/01, рішення від 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує конкретні обставини справи, зокрема, доводи позову та надані позивачкою докази на їх підтвердження, характер порушення прав ОСОБА_1 , істотність вимушених змін у її житті після незаконного звільнення, що тривало 4 місяці (час розгляду справи судом), негайне поновлення за рішенням суду, зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, і вважає, що розумним, виваженим і справедливим є визначення розміру відшкодування вказаної шкоди у сумі 1 500 грн.

Вирішуючи питання про те, яким чином позивачці має бути відшкодовано моральну шкоду, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Звертаючись із зазначеним позовом, ОСОБА_1 визначила відповідачами Мощенську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, відділ освіти Городнянської міської ради Чернігівської області.

У спірних правовідносинах Мощенська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, як роботодавець, є належним відповідачем, з якого має бути відшкодовано позивачці моральна шкода.

З огляду на те, що на наведені вище обставини справи суд першої інстанції не звернув уваги, його висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру частково задоволених позовних вимог ОСОБА_1 на суму 1 500 грн (1 500 грн від 50 000 грн становить 3%), наявності у матеріалах справи належних доказів понесення позивачкою витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій (а.с. 1, 121), з Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 25,22 грн (840,80 грн х 3% :100%) за розгляд справи судом першої інстанції та 37,83 грн (1 261,20 грн х 3% :100%) за апеляційний розгляд справи, а разом 63,05 грн.

Вимоги позивачки про стягнення 2 500 грн витрат на правову допомогу адвоката є необґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представництво у суді ОСОБА_1 здійснював адвокат Слєпченко С.А., однак належних доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у встановлені процесуальним законом строки та порядку позивачкою ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду, не було надано, у зв`язку з чим у стягненні вказаних витрат слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області, відділу освіти Городнянської міської ради Чернігівської області про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення задовольнити частково.

Стягнути з Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області (15125, Чернігівська область, Городнянський район, с. Мощенка, вул. Цимбаліста, 32, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 500 (одну тисячу п`ятсот) грн 00 коп. моральної шкоди.

Стягнути з Мощенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городнянської міської ради Чернігівської області (15125, Чернігівська область, Городнянський район, с. Мощенка, вул. Цимбаліста, 32, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 63 (шістдесят три) грн 05 коп. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Головуюча: Судді: