КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/7925/19 Головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/6479/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором завдатку,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 180 725 грн та понесені судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що на підставі договору завдатку, укладеного між нею та відповідачем 27 грудня 2018 року, вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 180 725 грн. Жодних договорів чи матеріальних благ відповідачем на користь позивача здійснено не було, що свідчить про безпідставність володіння відповідачем коштами позивача. У пункті 1 договору завдатку сторони домовились про укладення попереднього договору на купівлю-продаж земельної ділянки та договору доручення на будівництво житлового одноквартирного будинку, при чому укладення договору доручення повинно відбутися не пізніше 18-00 год. 27 січня 2019 року, чого не сталося з вини відповідача, тому він має повернути отримані гроші.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що лише письмовими доказами може бути підтверджено як сам факт укладення договору, так і факт виконання грошового зобов'язання за ним, однак позивачем не надано доказів про те, що вона передала відповідачу завдаток до укладення обумовлених у договорі завдатку правочинів та в забезпечення договору доручення на будівництво будинку у розмірі 180 725 грн, відтак підстав для задоволення цього позову немає.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Довгаля С.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що судом зроблено висновок, який не відповідає обставинам справи та умовам договору завдатку, який укладався між сторонами з метою забезпечення зобов`язань по укладанню інших двох договорів, а саме: попереднього договору на земельну ділянку та договору доручення на будинок. При буквальному тлумаченні змісту умов договору завдатку є очевидним, що грошові кошти були передані відповідачу саме під час його підписання та не йдеться про те, що спочатку укладається попередній договір на ділянку та договір доручення на будинок, а потім передається завдаток в забезпечення цих договорів.

В оскаржуваному судовому рішенні необгрунтовано зазначається, що факт виконання грошового зобов`язання та передання грошових коштів можна підтвердити лише письмовими доказами, оскільки цивільне законодавство передбачає таку обставину, коли відповідач, як кредитор, відмовився видати позивачу, як боржнику, розписку чи інший письмовий документ на підтвердження виконання ОСОБА_1 свого обов`язку по сплаті ОСОБА_2 завдатку, яке сталося в присутності трьох свідків, яких суд безпідставно відмовився заслухати за клопотання сторони позивача.

Якщо ж вважати, що спірний договір завдатку від 27 грудня 2018 року, в якому йдеться про зобов`язання сторін укласти попередній договір на купівлю-продаж земельної ділянки та договір доручення на будівництво житлового будинку, є правочинами з приводу нерухомого майна, то зазначена справа була розглянута судом з порушенням територіальної юрисдикції і повинна була бути передана за підсудністю на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Богуш М.К. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 27 грудня 2018 рокуміж ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір завдатку, за умовами якого сторони договору домовилися про укладання попереднього договору на купівлю-продаж земельної ділянки (надалі - попередній договір на ділянку), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер - :01:082:5363), та договору доручення на будівництво житлового одноквартирного будинку (надалі - договір доручення на будинок), що буде розташований за вищевказаною адресою, загальною площею 83,84 кв. м (а.с. 4).

Згідно із пунктом 3 договору завдатку зобов'язанням сторін за цим договором є укладання у певний строк попереднього договору на ділянку та договору доручення на будинок (пукнт 7 договору), тобто не пізніше 18-00 год. 27 січня 2019 року включно. Взабезпечення своїх зобов'язань по укладанню договору доручення ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 завдаток у розмірі 180 725 грн.

Встановивши, що позивач не надала доказів на підтвердження передачі відповідачу завдатку до укладення вказаних договорів, а саме у забезпечення укладання договору доручення у розмірі 180 725 грн, суд першої інстанції вважав, що умови договору завдатку передбачали, що вказані кошти мали б бути передані позивачем відповідачу лише після укладення між ними попереднього договору та в забезпечення договору доручення на будинок, проте такі правочини між сторонами укладені не були ані у строк, визначений цим договором, ані в інший строк, що визнається сторонами й ними не спростовується.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Тобто, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу чи іншого правочину.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно із статтею 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що договір доручення повинен укладатися у відповідності до вимог ЦК України та інших норм. Укладення договору передбачає вчинення сторонами взаємних дій по розробці та узгодженню умов договору. За визначенням статті 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 1002 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що зобов`язанням сторін за договором завдатку є укладання в майбутньому попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору доручення на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці.

В забезпечення зобов'язань по укладанню договору доручення позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 180 725 грн, які в подальшому при укладанні договору доручення мали бути їй повернуті (пункт 3 договору).

Сторони не уклали між собою як попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, такі і договір доручення на будівництво житлового будинку і навмисного ухилення від укладення цих правочинів судовим розглядом не встановлено.

Оскільки договору доручення на будівництво, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір, а також попередній договір купівлі-продажу у майбутньому, то передана позивачем грошова сума (забезпечуваний платіж) у розмірі 180 725грн є авансом, який підлягав поверненню відповідачем, а не завдатком.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначені вище норми цивільного законодавства та обставини спірних правовідносин не врахував, у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку, що грошові кошти є завдатком, передання якого позивачем відповідачу до укладення попереднього договору та договору доручення є недоведеним.

Висновок суду про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів від позивача є неспроможним, оскільки спростовуються другим абзацом пункту 3 договору, відповідно до якого в забезпечення своїх зобов'язань по укладанню договору доручення ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 завдаток у розмірі 180 725 грн.

Факт передачі та отримання суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі, а письмова форма договору завдатку з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення цього правочину, але й факту передачі обумовленої грошової суми.

Умовами спірного договору не було передбачено обов`язку відповідача видавати позивачу розписку про отримані гроші, а тому застосування судом першої інстанції положень статті 545 ЦК України, за якими якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, є необґрунтованим.

При аналізі змісту договору завдатку є очевидним висновок, що грошові кошти були передані відповідачу саме під час його укладання (підписання) та в цьому договорі не йдеться про те, що спочатку між сторонами укладається попередній договір на ділянку та договір доручення на будинок, а потім передається завдаток в забезпечення цих договорів.

Таким чином помилковими є висновки районного суду про те, що договором завдатку передбачалося передання спірних коштів лише після укладення між сторонами попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору доручення на будівництво об`єкту нерухомості.

Колегія суддів вважає, що висновки суду суперечать дійним обставинам справи та умовам договору, який відбувся саме з метою забезпечення зобов`язань по укладанню сторонами у визначений строк інших правочинів, а саме: попереднього договору на земельну ділянку та договору доручення на будинок, а забезпечувальний платіж був переданий під час його підписання та підлягав поверненню при укладенні договору доручення, який укладений так і не був.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що порушене право позивача на повернення авансу підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на її користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в якій вони передавалися, а саме: 180 725 грн.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 1 807,25 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 710,88 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 4 518,13грн сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які були передані в якості авансу за договором від 27 грудня 2018 року, у розмірі 180 725 грн (сто вісімдесят тисяч сімсот двадцять п`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 4 518,13грн (чотири тисячі п`ятсот вісімнадцять гривень 13 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній