Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Масної К.О.

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

справа № 466/10582/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Техноком» про витребування майна, визнання недійсним рішення про внесення майна до статутного капіталу, скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання права власності

ВСТАНОВИВ :

24.12.2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ТзОВ фірма «Техноком» про витребування майна, визнання недійсним рішення про внесення майна до статутного капіталу, скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання права власності, яку в подальшому уточнили та в якій з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.05.2021 року просять ухвалити рішення, яким: визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ», оформлене протоколом №66-04 загальних зборів учасників ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ» від 09.07.2006 року в частині внесення майна: об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35,3 кв.м., до статутного капіталу ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ», на підставі акту приймання-передачі майна, серія та номер б/н, від 10.07.2006, укладений між ТОВ ФІРМА ТЕХНОКОМ» та ОСОБА_6 ; скасувати рішення державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфіра Олега Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 38294272 від 23.11.2017 10:08:44, номер запису про право власності: 23520848, на підставі якого внесено відомості про право власності ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ» на об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35,3 кв.м.; витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 35, 3 кв.м., житловою площею - 26,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:242, яка складається з двох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі 4,0 кв.м.; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35.3 кв.м., в порядку спадкування за законом, після померлої матері ОСОБА_6 ,( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35.3 кв.м., в порядку спадкування за законом, після померлої матері ОСОБА_6 ,( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що 08 жовтня 2019 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу - Дяків В.О із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Нотаріусом заведена спадкова справа за №13/2019, зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 64861857.

З померлою позивачі зареєстровані та проживали до дня смерті в належній померлій квартирі АДРЕСА_2 .

До матеріалів вищезгаданої спадкової справи позивачами було надано для огляду оригінал та долучено копії: Договору купівлі-продажу квартири від 26.04.1996 року та Реєстраційне посвідчення, видане 14 жовтня 1996 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації. У вищевказаних документах зазначено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві особистої власності ОСОБА_6 .

Під час підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезгадане майно, нотаріусом у відповідності до п.п. 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

09.12.2019 року приватний нотаріус Дяків В.О. відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_6 , оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 09.12.2019 року, вищезгадана квартира належить ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Рачинською І.Я., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 12 березня 2018 року за реєстровим № 1002.

Крім вищенаведеного позивачам стало відомо, що на даний час слідчим управлінням ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002360, яке 07.08.2018 зареєстроване в ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України. Підставою для внесення відомостей в ЄРДР про кримінальне правопорушення слугувала заява ОСОБА_7 (яка є племінницею померлої) про заволодіння шляхом шахрайства нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_2 .

У відповідності до відомостей внесених до ЄРДР, невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи вищезгаданою квартирою, яка належала померлій ОСОБА_6 , що завдало матеріальної шкоди в особливо великих розмірах її спадкоємцям.

Померла ОСОБА_6 ніколи не відчужувала в жодний спосіб вище вказаний об`єкт нерухомості, як і не надавала дозвіл на це жодним фізичним чи юридичним особам, та не підписувала з даного приводу жодних документів.

Аналізом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наступне.

23.11.2017 держреєстратор Покровської районної державної адміністрації. Дніпропетровської області Замфір О.М. зареєстрував за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Техноком» (далі - ТзОВ «Фірма «ТЕХНОКОМ»), , засноване 27.10.1995, адреса реєстрації місцезнаходження якого: АДРЕСА_4 , право власності на нижче вказаний об`єкт нерухомості на підставі акту прийому-передачі даного майна до статутного капіталу товариства, складеного від імені ОСОБА_6 зі згаданим вище суб`єктом господарювання та датованого 10.07.2006, а саме:

- об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35.3 кв.м.

Надалі, 27.11.2017 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. зареєструвала право власності на вище вказаний об`єкт нерухомості за фізичною особою - ОСОБА_8 , на підставі укладеного між ним та ТзОВ «Фірма «ТЕХНОКОМ» договору купівлі-продажу.

12.03.2018 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Рачинська І.Я. зареєструвала право власності на вище вказаний об`єкт нерухомості за фізичною особою - ОСОБА_5 , на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згаданий вище об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у приватній власності ОСОБА_5 .

Померла ОСОБА_9 в м. Дніпро не була, не підписувала жодних документів стосовно передачі права власності чи користування на вище вказаний об`єкт нерухомого майна, не відчужували його та намірів таких не мала. Померла фізично не могла виїжджати у м. Дніпро, оскільки за місяць до смерті була важко хвора та померла від розвитку хвороби - бактеріальної пневмонії.

Разом з тим, всі вищезгадані дії на думку позивачів вчинені з метою заволодіння шляхом шахрайства нерухомим майном померлої та створення цим незаконним діям видимості законності, внесення до статутного капіталу ТзОВ «Фірма «Техноком» належного їй об`єкта нерухомості оформлено у вигляді акту приймання-передачі, шляхом його підробки та подальшого використання при державній реєстрації права власності.

Як стало відомо позивачам, даний акт приймання-передачі був засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Гуніним Віктором Володимировичем, який припинив свою діяльність 23.06.2006 року, відтак не міг здійснювати жодних нотаріальних дій.

Також з інформації, отриманої на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань директор ОСОБА_10 , який ніби підписував акт прийому-передачі вищезгаданої квартири від 10.07.2006 року став директором ТОВ Фірма «ТЕХНОКОМ» тільки з 07.06.2011 року, а на момент посвідчення вищезгаданого акту 10.07.2006 року був ОСОБА_11 .

Все вищезгадане дає підстави стверджувати про відсутність волі власника ОСОБА_6 на відчуження належного їй нерухомого майна - квартири.

Відповідно до ст.379 ЦК житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Ст.382 ЦК внормовано, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Ст.328 ЦК встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.(ст. 329 ЦК).

Згідно з частини 1 статті 144 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вартості вкладів його учасників. А тому, оскільки померла ніколи не була учасником TOB Фірма «ТЕХНОКОМ», вона не в праві була здійснювати вклади, у тому числі вносити до його статутного капіталу нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній на момент внесення відомостей, щодо реєстрації права власності на вищезгадану квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке було здійснене 23.11.2017 року, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Відтак реєстрація здійснена держреєстратором Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфір О.М. не могла здійснюватися щодо об`єкта нерухомості, який знаходиться у місті Львові та територіально належить до Львівської області.

Відповідно до правової позиції, яку висловив ВС у Постанові від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17, провадження № 61-15559св18, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Адже, відповідно спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно, в даному випадку, оскільки спадкодавець за життя набула права власності на дану квартиру та підвал на підставі договору купівлі-продажу та подальшої реєстрації права власності, до позивачів, як спадкоємців, перейшло право власності на дане нерухоме майно.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, які постійно проживали разом з померлою на час відкриття спадщини, та з огляду на ч.3.ст. 1268 ЦК вважаються такими, що прийняли спадщину.

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/18093/15-ц (провадження №61 -27521 св 18) зазначено, що з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 15 травня 2019 року, справа № 522/7636/14-ц, провадження № 14-363цс18; від 05 грудня 2018 року, справа № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18; від 05 грудня 2018 року, справа № 522/2201/15-ц, провадження № 14-179цс184; від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18.

За таких обставин, з врахування судової практики, позивачі вважають ефективним способом захисту свого права є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання права власності та про визнання недійсними акту прийому-передачі та договорів купівлі-продажу квартири.

Щодо вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу позивачі вказують наступне.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що суди мали відмовити у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Щодо вимоги про скасування запису позивачі звертають увагу на наступне.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»),

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Крім того, позивачі вказують на висновки щодо застосування норм права.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Враховуючи вищевикладене, позивачі змушені звернутися до суду та просять позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Колодій Ю.Ю. позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до позовної заяви. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Федоришин А.П. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, вказавши, що його довірителька ОСОБА_5 є добросовісним набувачем та просив відмовити у задоволенні позову. Відзиву відповідачем та представником відповідача не подано.

Представник відповідача ТзОВ фірма «Техноком» у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзиву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 14.10.1996 року, ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 26.04.1996р., на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (том 1 а.с.9-12).

Згідно Будинкової книги для прописки громадян, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що також підтверджується Довідкою ЛКП «Тополя-406» від 10.10.2019 року (том 1 а.с.13-16, 18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується Довідкою, виданою Львівським міським управлінням юстиції та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 12.08.2006 року (том 1 а.с.32, 195).

08 жовтня 2019 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 звернулися до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дяків В.О із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачі зареєстровані та проживали з померлою до дня її смерті в належній їй квартирі АДРЕСА_2 .

Так, нотаріусом заведена спадкова справа за №13/2019, зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 64861857 (том 1 а.с.187-220).

09 грудня 2019 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дяків В.О. відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 , оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 09.12.2019 року, вищевказана квартира належить ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Рачинською І.Я., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 12 березня 2018 року за реєстровим № 1002 (том 1 а.с.34).

Крім того, позивачам стало відомо про те, що слідчим управлінням ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000566, яке 18.10.2018 зареєстроване в ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України.

У відповідності до відомостей внесених до ЄРДР, невідомі особи впродовж 2017-2018 років шляхом шахрайства заволоділи квартирою АДРЕСА_2 , чим завдано матеріальної шкоди в особливо великих розмірах (том 1 а.с.28, 48).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, встановлено наступне.

23.11.2017 року реєстратор Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфір О.М. (том 1 а.с.87) зареєстрував за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Техноком» право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості на підставі Акту приймання-передачі даного майна до статутного капіталу товариства, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гунін В.В., складеного від імені ОСОБА_6 зі згаданим вище суб`єктом господарювання та датованого 10.07.2006 (том 1 в.с.82), а саме: об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35.3 кв.м.

Після того, 27.11.2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. зареєструвала право власності на вище вказаний об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_2 за фізичною особою - ОСОБА_8 , на підставі укладеного між ним та ТзОВ «Фірма «ТЕХНОКОМ» договору купівлі-продажу (том 1 а.с.90-93).

12.03.2018 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Рачинська І.Я. зареєструвала право власності на вище вказаний об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 за відповідачем ОСОБА_5 , на підставі укладеного між нею та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу від 12.03.2018 року (том 1 а.с.102-105, 244-246).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згаданий вище об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 перебуває у приватній власності ОСОБА_5 (том 1 а.с.7-9).

В судовому засіданні також встановлено, що згідно з інформації, отриманої на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, директор ОСОБА_10 , який підписував акт приймання-передачі вищезгаданої спірної квартири від 10.07.2006 року, став директором ТзОВ Фірма «ТЕХНОКОМ» тільки з 07.06.2011 року, а на момент посвідчення вищезгаданого акту 10.07.2006 року директором був ОСОБА_11 (том 1 а.с.21-27).

Крім того, з відповіді на адвокатський запит від 31.08.2020 року з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вбачається, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гунін Віктор Володимирович, який посвідчував спірний вищевказаний акт приймання-передачі від 10.07.2006 року, припинив свою діяльність 22 травня 2006 року, відтак не міг здійснювати жодних нотаріальних дій (том 1 а.с.159).

Відтак, як встановлено з пояснень представника позивача, померла ОСОБА_6 в м. Дніпро не була, не підписувала жодних документів стосовно передачі права власності чи користування на квартиру АДРЕСА_2 , не відчужувала квартири та намірів таких не мала. Померла фізично не могла виїжджати у м. Дніпро, оскільки за місяць до смерті була важко хвора та померла від розвитку хвороби - бактеріальної пневмонії. А тому, всі вищевказані дії вчинені з метою заволодіння шляхом шахрайства нерухомим майном померлої ОСОБА_6 та створення цим діям видимості законності, внесення до статутного капіталу ТзОВ «Фірма «Техноком» належного їй об`єкта нерухомості, оформленого у вигляді акту приймання-передачі, шляхом його підробки та подальшого використання при державній реєстрації права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Досліджені в судовому засіданні обставини дають суду підстави стверджувати про відсутність волі власника ОСОБА_6 на відчуження належного їй нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова) відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як роз`яснено у п. 10 зазначеної Постанови, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Відповідно до правової позиції верховного Суду викладеної у постанові Великої палати від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно у особи, яка не має право його відчужувати, а недобросовісним володільцем є та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Витребування майна від добросовісного набувача (особи, яка не знала і не повинна була знати про те, що особа, у якої річ придбана, не має права її відчужувати) можливе у всіх випадках, коли майно придбане безоплатно у особи, яка не мала права відчужувати річ.

Якщо ж добросовісний набувач придбав річ за плату, власник вправі витребувати таку річ тільки у випадках, якщо вона вибула з володіння поза його (або особи, якій річ була передана власником) волею, зокрема загублена власником або іншою особою, якій річ була передана власником, або була викрадена у власника чи такої особи.

Дослідженими судом доказами підтверджено, що спірне нерухоме майно вибуло із власності померлої матері позивачів не з її волі та з порушенням вимог законодавства, між власником та володільцем майна не існувало жодних юридичних відносин, а на даний час спірне нерухоме майно перебуває у володінні ОСОБА_5 .

Таким чином, наявними у справі доказами встановлений факт вибуття нерухомого майна з володіння померлої ОСОБА_6 , не з її волі, оскільки перереєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено з порушенням вимог законодавства, тому суд приходить до висновку, що позивачі мають право на витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі положень статті 388 ЦК України.

У Постанові від 22.01.2020 року у справі №910/1809/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищенаведені норми закону, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у даній справі ефективним способом захисту прав позивачів є віндикаційний позов, а відтак позовні вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ», оформлене протоколом №66-04 загальних зборів учасників ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ» від 09.07.2006 року в частині внесення майна: об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35,3 кв.м., до статутного капіталу ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ», на підставі акту приймання-передачі майна, серія та номер б/н, від 10.07.2006, укладений між ТОВ ФІРМА ТЕХНОКОМ» та ОСОБА_6 ; скасування рішення державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфіра Олега Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38294272 від 23.11.2017 10:08:44, номер запису про право власності: 23520848, на підставі якого внесено відомості про право власності ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ» на об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 35, 3 кв.м. підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після померлої матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після померлої матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то слід прийти до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб-спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у ст. 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по п`яту чергу.

З копії заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 08.10.2019 року та 09.10.2019 року про видачу свідоцтва про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є його сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позивачі по справі.

Статтею 1258 ЦК України, передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За змістом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У відповідності до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено в судовому засіданні, 08 жовтня 2019 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 звернулися до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дяків В.О із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачі зареєстровані та проживали з померлою до дня її смерті в належній їй квартирі АДРЕСА_2 .

Однак, 09 грудня 2019 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дяків В.О. відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 , оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 09.12.2019 року, вищевказана квартира належить ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Рачинською І.Я., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 12 березня 2018 року за реєстровим № 1002 (том 1 а.с.34).

Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Зважаючи на те, що позивачі є єдиними спадкоємцями після смерті власника спадкової квартири ОСОБА_6 та її волевиявлення на передачу спадкового майна інших особам не було, останні мають право на витребування спадкового майна з чужого незаконного володіння відповідно до ст. 388 ЦК України.

Що стосується усної заяви представника відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Розглянувши вказану заяву, суд не погоджується з твердженнями представника відповідача щодо пропуску позивачами строку звернення до суду з даним позовом, так як даний строк почався лише після того, як приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дяків В.О. відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_3 , а позовна заява була подана 24.12.2021 року.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, пропорційно до задоволених позовних вимог, понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

А тому, враховуючи вищенаведені обставини та відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача 768,40 гривень витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141, 263-265,268,274, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ», оформлене протоколом №66-04 загальних зборів учасників ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ» від 09.07.2006 року в частині внесення майна: об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35,3 кв.м., до статутного капіталу ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ», на підставі акту приймання-передачі майна, серія та номер б/н, від 10.07.2006, укладений між ТОВ ФІРМА ТЕХНОКОМ» та ОСОБА_6 .

Скасувати рішення державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфіра Олега Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 38294272 від 23.11.2017 10:08:44, номер запису про право власності: 23520848, на підставі якого внесено відомості про право власності ТОВ ФІРМА «ТЕХНОКОМ» на об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 242 - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35,3 кв.м.

Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 35, 3 кв.м., житловою площею - 26,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:242, яка складається з двох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі 4,0 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35.3 кв.м., в порядку спадкування за законом, після померлої матері ОСОБА_6 ,( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 35.3 кв.м., в порядку спадкування за законом, після померлої матері ОСОБА_6 ,( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_5 , ТзОВ Фірма «Техноком» на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: ТзОВ Фірма «Техноком», ідентифікаційний код юридичної особи 23931132, місцезнаходження юридичної особи: м. Дніпро, вул. Шевченка, 18, керівник Кулій В.Р., місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 червня 2021 року.

Суддя О. І. Ковальчук