Справа № 462/2075/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Гербут Н.М.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Львівська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

Позивачка 31 березня 2021 року звернулась в суд з позовом до відповідачки, в якому просить суд визнати Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана на підставі договору купівлі продажу квартири від 02.11.2004 року за № 3815, особистою приватною власністю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.11.2004 року між ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_5 і гр. ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за № 3815. Відповідно до п. 1.1. Договору, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 і ОСОБА_2 купили в рівних частках (кожному по одній другій) квартиру АДРЕСА_1 . 08.11.2004 року Львівський обласним державним комунальним БТІ та ЕО видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майна - на Ѕ частки у спільній частковій власності у квартирі АДРЕСА_1 та коморі в підвалі 3,0 кв.м. на ім`я ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.10.2020 року серія НОМЕР_1 . За час свого життя ОСОБА_5 06.12.2013 року у Другій Львівській державній нотаріальній конторі склав заповіт, який зареєстрований за № 1-1493, відповідно до якого все моє майно, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, у тому числі належну йому на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 заповів своїй доньці ОСОБА_4 , 1970 року народження. 04.02.2021 року ОСОБА_4 звернулась у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Також 09.12.2020 року у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась і гр. ОСОБА_2 . 17.03.2021 року ОСОБА_4 звернулась на адресу Сьомої Львівської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просила зупинити видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки заперечує право на спадщину гр. ОСОБА_2 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 як майно, яке набуте у спільну сумісну власність подружжя. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка подала відзив на позов, в якому позовні вимоги заперечила у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 домовилися, що їхня частка в спільному майні, а саме квартири АДРЕСА_1 є рівними, а тому оформили спільну часткову власність по Ѕ частки кожному. Перебуваючи у шлюбі, між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_5 шлюбний договір не укладався, вони не домовлялись про непоширення на майно, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , набутого за час шлюбу, положень ст.60 СК України. Позивачем по справі не долучено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана під час шлюбу та зареєстрована за ОСОБА_5 , належала йому на праві особистої власності. Стороною позивача не зазначено жодної правової підстави, передбаченої ст. 57 СК України, яка б дозволяла визнати за ОСОБА_5 право особистої власності на вищезазначене майно. З наведених підстав просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачка та її представник заперечили стосовно заявлених позовних вимог та просили суд відмовити в їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні наголосила на тому, що між нею та позивачкою дійсно виник спір щодо Ѕ частки майна, яке належало на час смерті її покійному чоловіку ОСОБА_5 . Відповідачка наголосила на тому, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти, які остання виручила від продажу майна, яке належало їй на праві приватної власності і саме за вказані кошти було придбано спірну квартиру. Також, відповідачка зазначила, що по Ѕ частці квартири було оформлена на неї та її покійного чоловіка через те, що остання довіряла покійному, а останній за життя не повідомляв їй про укладений заповіт. Відтак, вважає, що квартира АДРЕСА_1 в цілому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, причини неявки не повідомив і суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство відповідно до ст. 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 02.11.2004 року між ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_5 і ОСОБА_2 з другої сторони було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 (далі Договір), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрований в реєстрі за № 3815.

Відповідно до п. 1.1. Договору, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 і ОСОБА_2 купили в рівних частках (кожному по одній другій) квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 55,4 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 72,9 кв.м. Комора в підвалі 3,0 кв.м. 08.11.2004 року ЛОДК БТІ та ЕО видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майна на Ѕ частки у спільній частковій власності у квартирі АДРЕСА_1 та коморі в підвалі 3,0 кв.м. на ім`я ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.10.2020 року серія НОМЕР_1 . За час свого життя ОСОБА_5 06.12.2013 року у Другій Львівській державній нотаріальній конторі склав заповіт, який зареєстрований за № 1-1493, відповідно до якого останній на випадок його смерті все моє майно, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, у тому числі належну йому на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 заповів своїй доньці ОСОБА_4 , 1970 року народження.

04.02.2021 року позивачка звернулась у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , де їй стало відомо про те, що 09.12.2020 року у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась і ОСОБА_2 , яка у своїй заяві на ім`я нотаріуса зазначила, що на частку у спільній сумісній власності подружжя претендує.

17.03.2021 року позивачка звернулась в Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою, в якій просила зупинити видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , оскільки заперечує право на спадщину гр. ОСОБА_2 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 як майно, яке набуто у спільну сумісну власність подружжя. 22.03.2021 року Сьома Львівська державна нотаріальна контора надала позивачці відповідь за №203/02-14, згідно якої рекомендувала із вказаним питанням звернутись за захистом у судові органи.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя регламентовано главою 8 СК України.

Так, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відтак, в силу наведених вище положень закону та обставин справи, домовленістю між сторонами визначено, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у придбаному ними під час шлюбу спірному майні - квартирі АДРЕСА_1 становлять по 1/2 частини кожного, що відображено у договорі купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3815.

Щодо посилання відповідачки та її представника на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти відповідачки, виручені в результаті продажу майна (квартири), яка належала їй до шлюбу із ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і в подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Натомість, відповідачкою на підтвердження вказаних обставин не долучено до матеріалів справи жодних належних доказів, а свої твердження побудовані виключно на усних поясненнях, що в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення суду.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму майна - квартири як такої, що належить подружжю по Ѕ частині кожному окремо.

Посилання на те, що квартира купується за спільні сумісні кошти подружжя договір купівлі продажу квартири від 02.11.2004 року не містить.

Натомість, суд зазначає, що підписання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18, а також постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 214/4692/16, провадження № 61-15322св19).

Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що повністю спростовує твердження відповідачки про поширення на Ѕ частки покійного ОСОБА_5 режиму спільної сумісної власності подружжя.

Також, судом встановлено, що станом на дату проголошення рішення суду договір купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрований в реєстрі за №3815, є дійсним, в судовому порядку недійсним чи нечинним не визнавався, що підтвердити сторони в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини, на які покликається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю, суд вважає, що дані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому позов є обґрунтований, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати в сумі 7144,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 81, 141, 264-265 ЦПК України, суд-

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрованого в реєстрі за №3815, особистою власністю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 7144 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Сьома Львівська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), , знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Городоцька, 299.

Повне судове рішення складено 18.06.2021 року.

Суддя: