Справа № 495/4647/20
№ провадження 2/495/943/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

25 січня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивачки: не з`явився

від відповідачів: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 495/4647/20

за позовом ОСОБА_1

до директора міського центру «Благоустрій» Мальцева Ігора Вікторовича та міського центру «Благоустрій»

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

05.08.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до директора міського центру «Благоустрій» Мальцева Ігора Вікторовича (далі по тексту відповідач-1) та Міського центру «Благоустрій» (далі по тексту відповідач-2) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.1-3).

Так, позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ директора МЦ «Благоустрій» про припинення трудового договору № 97-К від 01.07.2020 року;

- поновити її на посаді головного бухгалтера МЦ «Благоустрій»;

- стягнути з МЦ «Благоустрій» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.07.2020 року по день ухвалення судом рішення.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження по справі № 495/4647/20 за заявою позовною ОСОБА_1 до директора МЦ «Благоустрій» Мальцева І.В. та МЦ «Благоустрій» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Справу призначено до судового розгляду (а.с.19-20).

Позивачка - ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, але її представник ОСОБА_2 подав до суду заяву, згідно із якою просив розглянути справу за відсутністю сторони позивача. Вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с.87).

Відповідачі директор МЦ «Благоустрій» та представник МЦ «Благоустрій», не з`явилися, але адвокат Кузьменко М.Б. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідачів. Просив прийняти рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.86) .

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до директора МЦ «Благоустрій» Мальцева І.В. та МЦ «Благоустрій» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, наказом директора МЦ «Благоустрій» № 37-К від 20.02.2007 року, ОСОБА_1 прийнята на посаду головного бухгалтера МЦ «Благоустрій».

Наказом директора МЦ «Благоустрій» № 45-К від 20.02.2007 року, ОСОБА_1 переведена постійно на посаду головного бухгалтера МЦ «Благоустрій».

01.07.2020 року директором МЦ «Благоустрій» ОСОБА_3 видано наказ № 97-К про припинення трудового договору, яким ОСОБА_1 звільнено з 06.07.2020 року, у зв`язку зі скорочення штату, відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (а.с.14).

За твердженням позивачки, зазначений наказ №97-К від 01.07.2020 року про припинення трудового договору та її звільнення з 06.07.2020 року є протиправним та підлягає скасуванню, а вона підлягає поновленню на роботі, а також отриманню середнього заробітку за час вимушеного прогулу з наступних підстав.

Так, відповідачем не дотримано обов`язку щодо обов`язкового працевлаштування позивачки.

Як зазначено у оскаржуваному наказі, позивачку звільнено у зв`язку скороченням штату на підставі рішення №132 виконавчого комітету від 30.04.2020 року «Про затвердження штатного розпису працівників МЦ «Благоустрій» та повідомлення ОСОБА_1 від 04.05.2020 року №01-10-94 про заплановане вивільнення (а.с.15, 24).

Так, зазначеним повідомленням від 04.05.2020 року № 01-10-94 позивачці повідомлено про те, що у зв`язку зі скороченням посади голови бухгалтера, на підставі рішення виконкому від 30.04.2020 року №132 штатного розпису, відповідно до ст.49-2 КЗпП та попереджено про її майбутнє вивільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗ України, яке відбудеться 04 липня 2020 року .

В той же час, під час надання позивачці вказаного повідомлення відповідачем порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України.

Згідно із ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Позивачка вказує, що 12.06.2020 року бухгалтер по зарплаті «Благоустрій» перебуває на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами по жовтень 2020 року, а тому у відповідача була можливість тимчасово перевести її на посаду бухгалтера по зарплаті.

Більш того, 02.07.2020 року, за декілька днів до звільнення позивачки, на посаду бухгалтера по зарплаті відповідачем була прийнята особа, яка до цієї дати жодного дня підприємстві МЦ «Благоустрій» не працювала та жодного відношення цього підприємства не мала.

Вказана посада також не була запропонована позивачці як вакантна на підприємстві.

Окрім цього позивачка зазначає, що в період з дня її попередження про наступне вивільнення (04.05.2020 року) по день її звільнення (06.07.2020 року) на підприємстві були також вакантні й інші посади, наприклад посади доглядача кладовища та диспетчера тощо, на які в зазначений період були переведені інші працівники.

З огляду на викладене, позивачка вважає, що її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено в порушення порядку, визначеного ст. 49-2 КЗпП України, оскільки її не були запропоновані всі вакантні посади, які були вакантні у період з 05.04.2020 року, дати коли її попередили про наступне вивільнення по 06.07.2020 року, коли її було звільнено з займаної посади.

Більш того, на думку позивачки відповідачем порушено та не враховано її переважне право на залишення на роботі, тобто взагалі проігноровано вимоги ст.42 КЗпП України.

Так як, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яки скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

На підприємстві МЦ «Благоустрій» стаж позивачки на посаді головного бухгалтера починається з 20.02.2007 року. За час перебування на вказаній посаді її було оголошено подяку, також неодноразово заохочувалась грошовими преміями. Вказані вище обставини стосовно роботи та її досвіду підтверджуються записами в трудовій книжці (а.с.17-23).

Як вказує позивачка, за весь час її роботи в МЦ «Благоустрій» до неї жодного разу не застосовувались заходи стягнення, а навпаки вона щомісячно за підсумками роботи отримувала премії.

При вивільненні працівників, у зв`язку зі скороченням чисельності чи штату працівників в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише з умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 30.04.2020 року №132 «Про затвердження штатного розпису МЦ «Благоустрій» було передбачено скорочення шести посад: головного бухгалтера - 1 од.; головного інженера - 1 од.; юрисконсульта - 1 од.; старшого майстра - 1 од.; механіка - 1 од.; майстра дільниці ритуальних послуг - 1 од.

При цьому, звільнили лише осіб які обіймали посади - головного бухгалтера, головного інженера, юрисконсульта та механіка.

Старшому майстру було запропоновано та згодом переведено на посаду диспетчера, а майстру дільниці ритуальних послуг було запропоновано та переведено на посаду доглядача кладовища.

Разом з тим відповідачем не було зроблено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників МЦ «Благоустрій», які підлягали вивільненню.

Відтак, позивачка вважає своє звільнення з роботи вважаю незаконним, оскільки вона мала переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками, які вивільнялись та залишились працювати в МЦ «Благоустрій», проте відповідачем в порушення вимог ст. 42 КЗпП України, не було вчинено дій для з`ясування даного питання та прийняття законного рішення.

Крім того, позивачка зазначає, що її поновлення на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 06.07.2020 року по день ухвалення судом рішення.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 з відповідною позовною заявою до суду.

Відповідно до ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності і захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Крім того, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне вивільнення.

Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації роботодавець міг документально підтвердити факт попередження працівника не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Отже, відповідач не здійснив свого обов`язку щодо працевлаштування попередженого про звільнення працівника ОСОБА_1 .

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Обов`язок працевлаштування працівника, який підлягає скороченню, покладено на роботодавця відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватись добросовісно, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи зі змісту ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Так, згідно п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

З урахуванням усього наведеного вище, позивачем доведено його незаконне звільнення МЦ «Благоустрій», а тому вимоги позивача в частині скасування наказу про припинення трудового договору № 97-К від 01.07.2020 року та поновлення ОСОБА_1 на посаді є обґрунтованими та доведеними.

Разом з тим, суд зауважує, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. (ст. 235 ч.2 КЗпП України).

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 27 Закону України Про оплату праці»).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Таким чином, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, середня заробітна плата за травень та червень 2020 року ОСОБА_1 , яка працювала на посаді головного бухгалтера МЦ «Благоустрій» становила 38 820 грн, що підтверджується довідкою МЦ «Благоустрій» про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку витрат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (а.с.60).

Середньоденна заробітна плата позивача становитиме - 38 820 грн. (середньомісячна заробітна плата за травень та червень 2020 року) : 39 (кількість робочих днів за два місяці), що становить 995,38 грн.

Строк вимушеного прогулу становить період з дня звільнення - 06.07.2020 року по день винесення рішення - 25.01.2021 року, тобто 141 робочих днів.

Так, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.07.2020 року по день ухвалення рішення 25.01.2021 року розраховується наступним чином: 995,38 грн. (середньоденна з/п) необхідно помножити на 141 (кількість робочих днів вимушеного прогулу), що дорівнює 140 348,58 грн.

Між тим, позивачу було виплачено відповідачем вихідну допомогу при звільненні в розмірі 19 409,91 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (а.с.60).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.07.2020 року по день ухвалення рішення 25.01.2021 року, з урахуванням виплаченої вихідної допомоги при звільненні становить 120 938,67 грн.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до МЦ «Благоустрій» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 15-16 Цивільного кодексу України, ст.ст. ч.1 ст.40, 49-2, 235, 236, 430 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 2, 3, 81, 141, 211, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до директора міського центру «Благоустрій» Мальцева Ігора Вікторовича та Міського центру «Благоустрій» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ директора Міського центру «Благоустрій» про припинення трудового договору № 97-К від 01.07.2020 року.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на посаді головного бухгалтера Міського центру «Благоустрій».

Стягнути з Міського центру «Благоустрій» (67701, Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Ізмаїльська, 178-А, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.07.2020 року по день ухвалення рішення 25.01.2021 року, з урахуванням виплаченої вихідної допомоги при звільненні (19 409,91 гривень) у розмірі 120 938 (сто двадцять тисяч дев`ятсот тридцять вісім) гривень 67 (шістдесят сім) копійок.

Стягнути з Міського центру «Благоустрій» (67701, Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Ізмаїльська, 178-А, ) на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на посаді головного бухгалтера Міського центру «Благоустрій».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко