Житомирський апеляційний суд
Справа №280/832/19 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №280/832/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у м. Коростишів,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року представник ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю сторін у рівних частках, як придбаний під час шлюбу за спільні кошти та збільшений (добудований) у розмірах за рахунок спільної праці подружжя. Позов обґрунтований тим, що з 06 листопада 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Коростишівського районного суду від 04 лютого 2019 року шлюб розірваний. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін 05 березня 2002 року був придбаний у ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку по АДРЕСА_3 . Вищезазначений житловий будинок площею 27,9 м.кв. та земельна ділянка площею 0,4967га були оформлені на відповідача згідно з договором дарування від 05 березня 2002 року. В подальшому даний будинок збільшився у розмірах до площі 80,8 м.кв унаслідок особистих трудових зусиль, грошових затрат, заощаджень та особистих коштів позивача. Відповідно до положень СК України, якщо майно чоловіка, дружини за час шлюбу значно збільшилося у своїй вартості внаслідок загальних трудових або грошових затрат, воно у випадку спору може бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Князев В.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що фактично житловий будинок та земельна ділянка були продані, а не подаровані відповідачу, що підтверджується поясненнями ОСОБА_4 та свідків, допитаних у судовому засіданні. Капітальний ремонт та реконструкція будинку були виконані за допомогою її батьків та отримуваної нею заробітної плати. Судом першої інстанції не враховані дані обставини належним чином, не надано правої оцінки доказам, що призвело до винесення завідомо неправомірного рішення.

На апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Заперечення грунтуються на тому, що право власності на самовільно прибудовані та побудовані будівлі не зареєстровано, а тому відсутні підстави визнавати вказане майно спільною сумісною власністю. Також позивач не клопотала про призначення судової експертизи та не надала висновку спеціаліста відносно вартості спірного майна на момент його придбання та на час звернення до суду. Також позивач не довела наявність достатніх коштів на розбудову та облаштування домоволодіння.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що з 06 листопада 1999 року сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований Шахворостівською сільською радою Коростишівського району Житомирської області, актовий запис №4.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2019 року шлюб між сторонами розірваний.

Спільна сумісна власність подружжя презюмується. Разом із тим, за положеннями ст.24 Кодексу про шлюб на сім`ю України, майно, яке було одержане одним із подружжя під час шлюбу в дар було власністю кожного із них (роздільне майно подружжя).

Так, за договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05 березня 2002 року, посвідченого у нотаріальному порядку, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок із надвірною будівлею та земельну ділянку площею 0,4967 га, що знаходяться в АДРЕСА_3 . У договорі також прописано, що житловий будинок дерев`яний, житловою площею 27,90 кв.м, до нього належить хлів дерев`яний «Б»; земельна ділянка передана: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,2500 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,2467 га (а.с.8).

Хоча до матеріалів справи приєднані пояснення ОСОБА_4 про те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були нею продані ОСОБА_2 , а не подаровані, оскільки вона у родинних відносинах із відповідачем не перебуває, але даний договір є оспорюваним, а вимоги про визнання договору дарування недійсним у даному позові не заявлені. Також у матеріалах відсутнє судове рішення, яким би договір дарування був би визнаний недійсним. Суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог та обговорювати питання недійсності правочину, оскільки зобов`язаний розглядати спір у межах заявлених вимог. За загальним правилом правомірність правочину презюмується, якщо протилежного не доведено.

Також із однієї сторони, за нормами КЗпШС України (ст.25), які діяли до введення в дію Сімейного кодексу України, та СК України (ст.62), які діють наразі, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із іншої сторони, відповідно до положень частини другої ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Із технічного паспорта на будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , який виготовлений у 2018 році, слідує, що коридор площею 13,1 кв.м (1-1) та санвузол площею 11,7 кв.м (1-2) прибудовані до житлового будинку самовільно. Також самовільно побудовані господарська будівля під літерою «В» та літня кухня під літерою «Г».

Самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, надані для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під належним дозволом слід розуміти дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, а також будівельний паспорт та технічні умови. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

У матеріалах справи відсутні докази того, що мало місце звернення до компетентного державного органу про прийняття коридору площею 13,1 кв.м (1-1) та санвузла площею 11,7 кв.м (1-2), прибудованих до житлового будинку, а також побудованих господарської будівлі під літерою «В» та літньої кухні під літерою «Г» до експлуатації. Суд не може підміняти собою інші уповноважені органи.

За таких обставин, при неоспореному в судовому порядку договорі дарування нерухомого майна, самовільно прибудованих та збудованих об`єктів, які наразі не прийняті до експлуатації (іншого належними доказами не доведено), передчасно визнавати у судовому порядку спірне нерухоме майно належним сторонам на праві спільної сумісної власності та визначати розмір їх часток.

Встановлювати обставини, за який час, за рахунок яких трудових чи грошових затрат житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами збільшився у своїй вартості, чи є таке збільшення істотним, також є передчасним. З`ясування цих обставин матиме юридичне значення лише тоді, коли буде вирішено питання чинності договору дарування, а також у разі прийняття самочинної забудови до експлуатації. Земля слідує за будинком.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заявлені вимоги не можуть бути задоволені, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не спростовують. При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому таке рішення відповідно до положень ст.375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 червня 2021 року.