Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 216/6094/18

провадження № 61- 1423св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «МЕГАБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2020 року у складі судді Бородіної Н. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Котелевець А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ПАТ «МЕГАБАНК» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «МЕГАБАНК» (далі - АТ «МЕГАБАНК»)) про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2013 року між ПАТ «МЕГАБАНК» та ним на забезпечення грошових зобов`язань Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» (далі - ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР») за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій № ГД-3-03/2013 та за кредитним договором № 3-03/2013-МК-UAH, був укладений іпотечний договір 22 березня 2013 року № 3-03/2013-МК-UAH-З, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з невиконанням ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» зобов`язань з повернення кредиту за кредитним договором утворилась заборгованість, з метою погашення якої ПАТ «МЕГАБАНК» здійснив продаж предмета іпотеки - нерухомого майна, належного позивачу, за ціною 795 616,00 грн, грошові кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитної заборгованості.

Зазначав, що відповідачем порушено вимоги статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору, оскільки позивач не був сповіщений про намір відповідача відчужити предмет іпотеки, а також продаж предмета іпотеки здійснено за договором купівлі-продажу від 29 жовтня 2015 року за ціною нижчою за звичайну ціну.

Згідно з висновком експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, ринкова вартість іпотечної нерухомості станом на жовтень 2015 року складає 5 105 362,00 грн, станом на 22 жовтня 2018 року - 6 022 686,00 грн, а тому позивач вважає, що йому спричинено збитки (реальні збитки), що підлягають відшкодуванню, в розмірі 5 227 070,00 грн та збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 1 470 000,00 грн, яку він міг отримати у разі здавання свого майна в оренду.

Посилається на те, що внаслідок протиправної поведінки відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв`язку із втратою свого майна.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути майнові збитки в розмірі 6 697 070,00 грн, які складаються із реальних збитків у сумі 5 227 070 грн та упущеної вигоди в сумі 1 470 000,00 грн, а також на відшкодування моральної шкоди - 110 000,00 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «МЕГАБАНК» про відшкодування збитків та моральної шкоди направлена за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком при продажу предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2015 року дотримані вимоги частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» та майно продане за ринковою вартістю, встановленою у звіті суб`єкта оціночної вартості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що судом не встановлено порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивача. Позивачем не надано доказів визнання оцінки майна, що встановлена у звіті з незалежної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 , необ`єктивною. Крім того, суду не надано доказів, що іпотечне майно могло бути придбане за більшу ціну, ніж оцінено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належної оцінки звіту з незалежної оцінки від 20-22 жовтня 2015 року, підготовленого суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 , відповідно до якого ринкова вартість іпотечного майна станом на 20 жовтня 2015 року складає 795 616,00 грн. Суди першої та апеляційної інстанції формально підійшли до дослідження звіту з незалежної оцінки та безпідставно визнали його належним доказом ринкової вартості предмета іпотеки та того, що ціна предмета іпотеки, визначена на підставі цього звіту, є на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, обмежившись у своєму рішенні лише посиланням на те, що доказів визнання оцінки майна, що встановлена у звіті з незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 , необ`єктивною матеріали справи не містять та позивачем не надано. При цьому суди попередніх інстанцій не дослідили сам звіт з незалежної оцінки та не надали йому оцінку як доказу.

Суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, відповідно до якого встановлено, що станом на 20 жовтня 2015 року ринкова вартість предмета іпотеки становить 5 105 362,00 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взяли до уваги, подані позивачем докази проведеної оцінки ринкових цін на таке майно, копію висновку експерта з питань судової оціночно-будівельної експертизи № 40-19 (надана у підготовчому судовому засіданні), щодо визначення ринкової вартості нежитлової будівлі і копію рецензії на звіт з незалежної оцінки адміністративної будівлі від 12 грудня 2019 року (надана під час судового розгляду справи по суті).

Також суд апеляційної інстанції не врахував, що недодержання іпотекодержателем вимог частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо відчудження майна (предмета іпотеки) за заниженою ціною є підставою відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Заявник вважає, що обґрунтовано довів необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, а саме, що рішення прийнято без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2018 року у справі № 761/6051/14-ц (провадження № 61-3249св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 766/13946/16-ц (№ 61-17792св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 643/8134/16-ц (провадження № 61-224св17), від 25 вересня 2019 року у справі № 320/357/16-ц (провадження № 61-20883св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 552/1029/18, (провадження № 14-270цс19), від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св18), від 23 листопада 2020 року у справі № 643/10751/16-ц (провадження № 61-17704св19).

Доводи відповідача, який подав відзив на касаційну скаргу

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ «МЕГАБАНК», у якому просило залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки - прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 березня 2013 року між ПАТ «МЕГАБАНК», (правонаступником якого є АТ «МЕГАБАНК») та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» укладені генеральний договір на здійснення кредитних операцій № ГД-3-03/2013 та кредитний договір № 3-03/2013-МК-UAH, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 200 000 грн на строк до 22 вересня 2014 року зі сплатою 25 % річних, а ТОВ «ТД «Днестр» зобов`язалось повернути кредит і сплатити проценти на умовах, установлених договором згідно з графіком погашення кредиту, зазначеним у додатку до кредитного договору (т. 1 а.с. 5, 6).

На забезпечення зобов`язань за генеральним та кредитним договорами між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір від 22 березня 2013 року № 3-03/2013-МК-UAH-З (т.1 а.с. 9).

Предметом договору іпотеки є нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до відомостей, викладених у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1510914 від 22 березня 2013 року, виданому Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, номер запису про право власності - 93616, за описом об`єкт складається з: нежитлової будівлі, споруди, а саме адміністративна будівля літ «А-2», загальною площею 1 110,4 кв. м, захисна споруда літ «И» загальною площею 257,8 кв. м, огорожа 4-9, вимощення І, реєстраційний номер нерухомого майна: (далі - предмет іпотеки) і належить на праві власності ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням ТОВ «ТД «Днестр» зобов`язань щодо повернення кредиту за кредитним договором, утворилась заборгованість.

Банк відповідно до розділу 5 іпотечного договору та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», з метою погашення заборгованості за генеральним та кредитним договорами, здійснив продаж предмета іпотеки - нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 795 616,00 грн, кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитної заборгованості.

Для продажу іпотечного майна на замовлення банку, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 , була проведена його оцінка, про що складений звіт з незалежної оцінки від 20-22 жовтня 2015 року. Згідно з вказаним звітом ринкова вартість іпотечного майна станом на 20 жовтня 2015 року складає 795 616,00 грн, без податку на додану вартість (т. 2, а.с. 100).

За вказаної ціною банк продав іпотечне майно, належне позивачу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , продана за нижчою ціною, у результаті чого позивачу спричинено збитки, позивач посилався на висновок судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, відповідно до якого встановлено, що станом на 20 жовтня 2015 року ринкова вартість предмета іпотеки становить 5 105 362,00 грн.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 була проведена оцінка, згідно з якою ринкова вартість нерухомого майна - предмета іпотеки станом на 20 жовтня 2015 року складала 795 616,00 грн.

Разом з тим судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тому, що відповідно до пункту 1.4 іпотечного договору від 22 березня 2013 року № 3-03/2013-МК-UAH-З, який укладений на забезпечення зобов`язань за генеральним та кредитним договорами між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , сторони домовились про те, що вартість предмета іпотеки становить 1 963 744,00 грн.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Призначений судом експерт невідкладно повинен повідомити суд про неможливість проведення ним експертизи через відсутність у нього необхідних знань або без залучення інших експертів.

Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд першої інстанції не прийняв подані позивачем докази проведеної оцінки ринкових цін на таке майно, зокрема, копію висновку експерта з питань судової оціночно-будівельної експертизи № 40-19 (надана у підготовчому судовому засіданні) щодо визначення ринкової вартості нежитлової будівлі і копію рецензії на звіт з незалежної оцінки адміністративної будівлі від 12 грудня 2019 року (надана під час судового розгляду справи по суті), не надав належної оцінки поважності пропуску подання зазначених документів до суду.

Таким чином, суд належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, формально розглянув справу, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки доводам учасників процесу та наданим ними доказам, що призвело до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

На вказане апеляційний суд уваги не звернув.

У зв`язку з наведеним оскаржувану постанову апеляційного суду не можна вважати законною й обґрунтованою.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено не повно, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк