П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року місто Київ
справа №757/35452/20-ц
провадження №22-ц/824/2741/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1
відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1
на ухвалу Печерськогорайонного суду м.Києва від 20 вересня 2020 року, постановлену у складі судді Бусик О.Л.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа: Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житло,-

В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 20 вересня 2020 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа: Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житло.

Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Зокрема зазначає, що 6 червня 2018 року командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 одноособово вирішив виселити його з гуртожитку, що розташований на території військової частини. Командир військової частини віддав письмове розпорядження, у вигляді інструкції особам добового, про обмеження його доступу на територію військової частини, а відтак обмежив його доступ до свого помешкання у гуртожитку.
Військова прокуратура Київського гарнізону надала, зазначеним обставинам попередню кваліфікацію за ст.. 356 (самоправство) КК України і внесла відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні №0000101 від 2 липня 2018 року та доручила проведення досудового розслідування територіальному управлінню ДБР розташованому у м.Києві.
Водночас, під процесуальним керівництвом Київської міської прокуратури, слідчим відділом Печерського управління Національної поліції Головного управління поліції у м.Києві здійснюється досудове розслідування тих самих обставин у кримінальному провадженні № 0000137 від 12 січня 2019 року, однак за попередньою кваліфікацією протиправних дій за ч.1 ст. 162 КК України.
На даний час, досудове розслідування в обох, вище зазначених, кримінальних провадженнях триває, однак, для відновлення його порушених прав і свобод, це не має ніякого значення, оскільки у зазначених кримінальних провадженнях, не зважаючи на багаторазове скасування постанов слідчих про закриття кримінальних проваджень, осіб, які вчинили посягання на його житлові та інші права, досудовим розслідуванням не встановлено. Його особа офіційно не визнається потерпілою.
Починаючи з 6 червня 2018 року, триває порушення його прав, свобод та інтересів пов`язаних із незаконним виселенням із помешкання, де він проживав з 2008 по 2018 роки.
Крім того, такі дії є перешкодою у здійсненні його адвокатської діяльності.
Оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції відмовив йому у наданні ефективного захисту свого порушеного права, оскільки відповідач обмежує його у праві на володіння власним паспортом громадянина України, що призвели до порушення його конституційного права на участь у виборах до місцевих органів влади, що відбувались 25 жовтня 2020 року.
Учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та увалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення його позову.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи в установленому законом порядку повідомленими про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належним чином не мотивовано те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. Крім цього, вимоги про забезпечення позову фактично носять характер позовних вимог.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Відповідно до ч.4 ст. 10 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог,якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Предметом позову у цій справі є визнання протиправними рішення, дії та бездіяльність службових осіб ВЧ НОМЕР_1 НГУ, що пов`язані з виселенням позивача із приміщення гуртожитку та обмеженням доступу до майна, речей та особистих документів, що залишились у помешканні.
В позовній заяві ОСОБА_1 , зокрема, просить зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 НГУ вжити заходів для відновлення його правового становища, що існувало до 6 червня 2018 року, що передбачає забезпечення його безперешкодного доступу до житлового приміщення у гуртожитку та до власних речей, майна і особистих документів.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що у наслідок триваючого правопорушення, що пов`язане із фактичним виселенням його із помешкання у гуртожитку ВЧ НОМЕР_1 , йому обмежено доступ до особистих документів та адвокатського досьє. Окрім цього, у кімнаті знаходяться медичні апаратні прилади, які необхідні йому щоденно для підтримання стану здоров`я. Для забезпечення належного виконання обов`язків захисника у справі за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст. 407 КК України йому необхідні матеріали, що містяться у адвокатському досьє та знаходяться у помешканні, у доступі до якого його обмежено. Невжиття судом невідкладних заходів для забезпечення його доступу до адвокатського досьє, власних документів та індивідуальних медичних приладів, унеможливить ефективний захист його прав, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі. Просив забезпечити позов та зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 НГУ надати доступ до кімнати №3 гуртожитку, у якій він проживав до 6 червня 2018 року, та забезпечити для нього можливість забрати особисті документи, адвокатське досьє та індивідуальні медичні прилади.
Отже, виходячи зі змісту позовних вимог, а також з вимог заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що запропонований заявником вид забезпечення позову фактично зводиться до вирішення спору по суті, а тому не може бути застосований судом (ч.4 ст. 150 ЦПК України).
Врахувавши предмет спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неспівмірність заходів забезпечення позову, яких просить вжити позивач, з предметом позову у цій справі. Заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.
Доводи апеляційної скарги висновків суд першої інстанції не спростовують, оскільки є аналогічними за змістом заяви про забезпечення позову, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, а тому відхиляються апеляційним судом.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 20 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 12 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус