Дата документу 15.06.2021 Справа № 325/777/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/777/20 Головуючий у 1 інстанції: Васильцова Г.А.
Провадження № 22-ц/807/1928/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області (Об`єднана територіальна громада), треті особи: відділ Держгеокадастру у Приазовському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Приазовського районного управління юстиції Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, належним на праві особистої власності, про визнання договору купівлі-продажу і державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними та про припинення права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області (Об`єднана територіальна громада), треті особи: відділ Держгеокадастру у Приазовському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Приазовського районного управління юстиції Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, належним на праві особистої власності, про визнання договору купівлі-продажу і державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними та про припинення права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що йому на праві особистої власності належить нежитлове приміщення майстерня, яке розташоване по АДРЕСА_1 .

07 листопада 1993 року інженером землеустрою Приазовської селищної ради на підставі ЗК УРСР йому було відведено у натурі земельну ділянку, площею 0,0035 га для обслуговування належної йому майстерні. У грудні 2019 року він звернувся до Приазовської селищної ради з заявою про передачу йому вказаної земельної ділянки в оренду. Рішенням Приазовської селищної ради за № 25 від 05.12.2019 року йому було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування належної йому майстерні.

При розробленні технічного звіту у травні 2020 року, йому стало відомо, що частина виділеної йому раніше у користування земельної ділянки, увійшла до земельної ділянки ОСОБА_2 , яку той і приватизував ще у 2009 році. Тобто має місце часткове накладення меж земельних ділянок, які знаходяться у користуванні його та ОСОБА_2 , в результаті змінилася площа земельної ділянки з 0,0035 га на 0,0031 га.

Позивач вважає, що державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0894 га з цільовим призначенням обслуговування магазину, виданий ОСОБА_2 від 19 серпня 2009 року є незаконним та таким, що суттєво порушує його права та інтереси, бо він не може оформити договір оренди земельної ділянки, яка обслуговує належну йому майстерню; позбавлений доступу у своє приміщення майстерню, оскільки вхід у нежитлове приміщення знаходиться на його приватизованій землі, та під час укладення договору з ним не було погоджено межі земельних ділянок. На даний час ОСОБА_2 здійснює реконструкцію свого магазину, шляхом прибудови до існуючого магазину з відхиленням від проектної документації та з порушеннями норм ДБН, чим позбавляє його можливості користуватися належним йому майном.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу ВМІ № 610664 від 23 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та Приазовською селищною радою та визнати недійсним державний акт серія ЯЖ № 499373 від 19 серпня 2009 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0894 га, кадастровий номер :09:058:0038, виданий 19 серпня 2009 року Приазовським районним відділом земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_2 та скасувати їх, припинив право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,0894 га кадастровий номер :09:058:0038, яка розташована на території Приазовської селищної ради по АДРЕСА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 499373, виданого 19 серпня 2009 року на земельну ділянку, площею 0,0894 га, кадастровий номер :09:058:0038, яка розташована на території Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області по АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0894 га, кадастровий номер :09:058:0038, за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 495547, виданий 19.08.2009 року ОСОБА_2 у Державному Земельному Кадастрі;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому на праві особистої власності нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом знесення капітальної стіни у прибудові відповідача по АДРЕСА_2 , для звільнення йому доступу до вхідної двері у належне йому приміщення.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу ВМІ № 610664 від 23 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та Приазовською селищною радою, визнання недійсним державного акту серія ЯЖ № 499373 від 19 серпня 2009 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0894 га, кадастровий номер :09:058:0038, виданий 19 серпня 2009 року Приазовським районним відділом земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 499373, суд першої інстанції виходив з відсутності порушеного або оспорюваного права позивача під час укладення вказаного договору купівлі-продажу. Так, судом першої інстанції було встановлено, що на момент укладення договору 23 липня 2009 року між відповідачами, позивач з 1993 року не скористався своїм правом в оформленні виділеної йому земельної ділянки; був обізнаний щодо розміру земельної ділянки виділеної ОСОБА_2 , про що свідчить рішення Приазовської селищної ради № 130 від 15 вересня 2006 року; а отже позивач сам взяв на себе ризик настання відповідних наслідків. Розмір земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , відповідає розміру, вказаному в договорі купівлі-продажу від 23 липня 2009 року, та в виданому державному акті, а тому посилання позивача про вилучення частини земельної ділянки, площею 0,0004 га, яка на думку позивача перебуває у його користуванні, суд визнав безпідставними та такими, що суперечать зібраним у справі доказам. Відмовляючи у задоволенні вимоги про усунення перешкод у користуванні належним йому майном суд виходив з недоведеності обставин, на які посилався позивач, а саме: про часткове накладення меж земельних ділянок, які знаходяться у користуванні його та ОСОБА_2 , та того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні належним йому приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 . Заяви відповідачів про застосування до спірних відносин строку позовної давності, суд першої інстанції не прийняв, оскільки наявності порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, судом не встановлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду про ненадання позивачем доказів того, що він є користувачем спірної земельної ділянки, є необґрунтованим. Судом першої інстанції не враховано, що спірна земельна ділянка надавалась ОСОБА_1 вже на існуючу нежитлову будівлю, для її обслуговування, а не для будівництва, а тому у відповідності до вимог ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року, якій діяв на час виділення земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цим об`єктом до нього перейшло у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Крім того, згідно п.7 перехідних положень діючого ЗК України громадяни та юридичні особи, що отримали у власність, користування, в тому числі на умовах оренди земельні ділянки у розмірах, що були передбачені діючим раніше діючим законодавством, зберігають право на ці земельні ділянки. Натомість, суд першої інстанції застосував норми права, які не регламентують дані правовідносини, а саме вимоги ЗК УРСР в ред. 1970 року, який діяв до 18 грудня 1990 року.

Скаржник також вважає висновок суду в частині того, що ним не надано жодного доказу відносно того, що приватизація земельної ділянки ОСОБА_2 була проведена з порушенням норм права, таким, що не відповідає фактичним обставинам, встановленим у судовому засіданні. Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0894 га, з цільовим призначеним, обслуговування магазину, виданий ОСОБА_2 від 19.08.2009 року є незаконним та таким, що суттєво порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки він не може оформити договір оренди на земельну ділянку, яка обслуговує належне скаржнику на праві особистої власності нежитлове приміщення, оскільки у разі приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 межа між земельними ділянками проходить по стіні, належного ОСОБА_1 нежитлового приміщення - майстерня, в якій знаходиться вхід у приміщення. Наведене свідчить про те, що вхід до будівлі ОСОБА_1 фактично знаходиться на приватизованій земельній ділянці, яка належить на праві особистої власності ОСОБА_2 . Окрім того, відповідач на теперішній час здійснює реконструкцію свого магазину, шляхом прибудови до існуючої будівлі магазину, у разі чого він повністю забудував доступ до входу у належне ОСОБА_1 нежитлове приміщення побудованою на межі його ділянки стіною, висотою приблизно 4 метри, чим позбавив скаржника права на користування належним майном.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що при оформленні державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , не було враховане фактичне землекористування власника нежитлового приміщення -майстерні, по АДРЕСА_1 , оскільки, при оформленні необхідних для приватизації документів, відповідачі по справі, до позивача за отриманням згоди на погодження меж земельних ділянок не зверталися.

Також, до апеляційної скарги ОСОБА_1 , долучено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

На вирішення експертизи поставити питання:

1. Чи можливо користуватися нежитловим приміщенням - майстерною, площею 21,08 кв.м., під літерою А-Л, яке розташовано по АДРЕСА_2 , без його переобладнання, при розташуванні існуючий на час огляду експертом, межі. яка проходить повністю по стіні належного мені нежитлового приміщення та закриває вхід у дане приміщення, а також у зв`язку з тим, що у продовж всієї стіни належного мені нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 побудовано капітальну стіну, яка закриває вхід у це приміщення та чи відповідає таке розташування капітальної стіни на межі, яка розділяє земельні ділянки нормам ДБН та іншим нормам права, які регламентують норми забудови?

2. Чи є порушення меж або накладення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 на праві особистої власності, площею 0,0894 га та ОСОБА_1 яка йому відведена у користування на підставі акту відводу земельної ділянки від 07 листопада 1993 року, площею 0,0035 га, відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки?

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що при придбанні будівлі 07 вересня 1993 року позивачу був наданий акт відводу земельної ділянки 0,0035 га , п. 2 якого була умова складання будівельного паспорту протягом одного місяця. Однак, позивач по теперішній час так і не оформив свою земельну ділянку в користування. При цьому, позивач неодноразово звертався зі скаргами на ОСОБА_2 з приводу ненадання доступу до його земельної ділянки, зокрема у 2006, 2012 роках. Таким чином про порушення своїх прав стосовно існування перешкод в користуванні позивачу було відомо увесь цей час на протязі 20 років. За таких обставин, заявлене ОСОБА_2 клопотання про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідач також вважає дії ОСОБА_1 безпідставними та недобросовісними. Щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, ОСОБА_2 заперечує, оскільки в підготовчому судовому засіданні відповідно клопотання не заявлялось, а приписами ч. 4 ст. 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У відзиві ОСОБА_3 просить рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також просить при вирішенні по суті застосувати до позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, про визнання договору купівлі-продажу і державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними та про припинення права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 строки позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України.

Так, колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Від ОСОБА_2 14 травня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій він просить розгляд апеляційної скарги здійснити без його участі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали.

Також скаржником підтримано клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Протокольною ухвалою суду від 15 червня 2021 року у задоволенні вищезазначеного клопотання відмовлено з підстав нез`явлення такого клопотання своєчасно, відповідно до приписів ст. 189 ЦПК України, в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 1990 року ОСОБА_1 придбав будівлю годинникової майстерні, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 15).

З акту відводу від 07 вересня 1993 року вбачається, що ОСОБА_1 відведено земельну ділянку площею 0,0035 га, ширина 5 м., довжина 7 м. в АДРЕСА_2 між ділянками магазину та гастроному під розміщення годинникової майстерні.

У пункті 2 вищевказаного акту зазначено, що, якщо на протязі одного місяця з дня відводу земельної ділянки будівельний паспорт не буде складений за вини забудовника то ця ділянка зараховується до вільного присадибного фонду селищної ради і цей акт втрачає силу (а.с. 17).

Доказів складання будівельного паспорту в матеріалах справи не міститься.

У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Приазовської селищної ради із заявою, в якій просив вирішити питання щодо виділення ОСОБА_3 земельної ділянки підприємцю ОСОБА_2 під будівлею годинникової майстерні, яка належить ОСОБА_1 , на праві власності. Також просив вирішити питання щодо можливості вільного доступу до майстерні (а.с. 73).

Рішенням Приазовської селищної ради № 130 від 15 вересня 2006 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0035 га із земель населеного пункту АДРЕСА_2 , під розміщення годинникової майстерні, в довгострокову оренду, строком на 49 років. Зобов`язано ОСОБА_1 в місячний термін замовити в ліцензійній землевпорядній організації правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Зобов`язано ОСОБА_1 зробити вихід зі своєї майстерні з південної або східної сторони будівлі. Зобов`язано ОСОБА_1 на період оформлення проекту землеустрою та основного договору оренди земельної ділянки заключити з Приазовською селищною радою тимчасовий договір оренди на право користування земельною ділянкою під будівлю майстерні. Площу, надану ОСОБА_2 під розміщення магазину по АДРЕСА_2 рішенням Приазовської селищної ради від 07 червня 2006 року залишено без змін (а.с. 76).

Докази виконання ОСОБА_1 вимог вищезазначеного акту в матеріалах справи відсутні.

З договору купівлі-продажу від 23 липня 2009 року вбачаться, що ОСОБА_2 придбав у Приазовської селищної ради земельну ділянку площею 0,0894 га, яка розташована на території Приазовської селищної ради Приазовського району за адресою: АДРЕСА_2 з призначення для здійснення підприємницької діяльності для розміщення магазину (а.с. 87-89).

Вищезазначеній ділянці присвоєно кадастровий номер :09:058:0013 (а.с. 90).

З акту відновлення меж земельної ділянки в натурі встановлено, що вказану в натурі межі земельної ділянки, переданої у власність землевласнику ОСОБА_2 проведене поновлення та закріплення на місцевості меж земельної ділянки площею 0,0894 га, у т.ч. під забудовами 0, 0894 га для розміщення магазину. Ніяких зауважень з боку зацікавлених осіб при встановлені меж в натурі не надходило (а.с. 92).

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Приазовської селищної ради із заявою, в якій просив вирішити питання щодо організації під`їзду до його земельної ділянки, на якій знаходиться будівля, яку заявник планує використовувати під магазин (а.с. 74).

Рішенням Приазовської селищної ради № 13 від 13 вересня 2012 року відмовлено ОСОБА_1 у виділенні йому земельної ділянки в АДРЕСА_2 , між житловим будинком АДРЕСА_2 та автодорогою для розміщення під`їзду та організації стоянки до будівлі годинникової майстерні, у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка рішеннями № 12 та № 18 23 сесії Приазовської селищної ради від 10 листопада 2011 року, виділена у оренду для розміщення малих архітектурних форм. Зобов`язано ОСОБА_1 виконати рішення № 130 шостої сесії 5 скликання від 15 вересня 2006 року, та розробити проект землеустрою, щодо відведення йому у оренду земельної ділянки орієнтованою площею 0,0035 га для розміщення годинникової майстерні та укласти з Приазовською селищною радою договір оренди земельної ділянки (а.с. 75).

Також, розглянувши заяву ОСОБА_1 щодо надання в оренду земельної ділянки орієнтованою площею 0,0055 га для обслуговування будівлі часової майстерні, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 49 років, Приазовська селищна рада рішенням № 25 від 05 грудня 2019 року Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду надано ОСОБА_5 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0035 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в оренду для обслуговування будівлі часової майстерні, за рахунок земель Приазовської селищної ради. Зобов`язано ОСОБА_1 протягом одного року з моменту прийняття зазначеного рішення звернутися до ліцензійної землевпорядної організації для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та подати проектні матеріали до Приазовської селищної ради для затвердження (а.с. 18).

Звертаючись до суду з вимогами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_2 та Приазовською селищною радою, визнання недійсним державного акту на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,0894 га, кадастровий номер :09:058:0038, виданий 19 серпня 2009 припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, ОСОБА_1 зазначав, що оспорюваний правочин та акт на право власності порушують його права, оскільки має місце накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка виділена позивачу для користування актом відводу від 25 вересня 1993 року.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного ним договору, а також не є власником або користувачем земельної ділянки для обслуговування часової майстерні.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки зазначені обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки не порушує жодних прав позивача. Він не є заінтересованою особою в розумінні частини 3 статті 215 ЦК України та не має права оспорювати дійсність цих договорів.

Докази, на підтвердження виконання вимог акту відводу від 25 вересня 1993 року ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні. Також за матеріалами справи не встановлено отримання ОСОБА_1 державного акту на право користування чи на право власності вказаної земельної ділянки, або отримання земельної ділянки в оренду.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що на момент укладення спірного договору, позивач з 1993 року не скористався своїм правом в оформленні виділеної йому земельної ділянки.

Надані позивачем документи: акт відводу та рішення Приазовської селищної ради свідчать лише про намір ОСОБА_1 оформити земельну ділянку для обслуговування приміщення часової майстерні, яка перебуває у його власності. Натомість, з урахуванням невиконання ОСОБА_1 умов акту відмову земельної ділянки та рішення Приазовської селищної ради, свідчить про відсутність правових підстав користування чи володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою, відведеною актом від 25 вересня 1993 року. При цьому, як вже зазначалось,, п. 2 Акту чітко встановлено, що у разі невиконання вимог щодо складання будівельного паспорту протягом місяця, ділянка зараховується до вільного присадибного фонду селищної ради і цей акт втрачає силу.

Розмір земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , відповідає розміру, вказаному в договорі купівлі-продажу від 23 липня 2009 року, та в виданому державному акті, а тому посилання ОСОБА_1 про вилучення частини земельної ділянки, площею 0,0004 га, яка на думку позивача перебуває у його користуванні, є безпідставними.

Спростовує також доводи ОСОБА_1 щодо накладання земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка виділена позивачу, зміст рішення Приазовської селищної ради № 130 від 15 вересня 2006 року, згідно якого ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки саме орієнтовною (а не фактичною як зазначав ОСОБА_1 ) площею 0,0035 із земель населеного пункту АДРЕСА_2 , під розміщення годинникової майстерні, в довгострокову оренду терміном на 49 років.

Отже, посилання ОСОБА_1 про часткове накладення меж земельних ділянок, які знаходяться у користуванні його та ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про порушення оскаржуваним правочином інтересів позивача є безпідставними, оскільки заявником не доведено порушення його прав спірним правочином.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідно до приписів п. 7 перехідних положень ЗК України, він зберігає право на виділену йому актом відводу земельну ділянку під годинникову майстерню, не заслуговують на увагу, оскільки заявником не доведено факту, що він є власником або користувачем земельної ділянки, площею 0,0035 га в АДРЕСА_2 для обслуговування годинникової майстерні.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні належним ОСОБА_1 на праві особистої власності нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом знесення ОСОБА_2 капітальної стіни у прибудові відповідача.

Обґрунтовуючи вищезазначену вимогу, ОСОБА_1 долучив до матеріалів справи фото, які, як правомірно визначив суд першої інстанції, не є належними та допустимими доказами на підтвердження викладених обставин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, припис № 19 від 21 лютого 2020 року виданий на ім`я ОСОБА_2 щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, свідчить про необхідність приведення об`єкта будівництва у відповідність до затвердженої проектної документації до 21 березня 2020 року (а.с. 42), та не є підтвердженням того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним останньому майном.

Таким чином, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про застосування позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).

За таких обставин, враховуючи, що колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених ОСОБА_1 вимог, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: