Справа № 265/878/20
Провадження № 2/643/640/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Мельникової І.Д.,

за участю секретаря - Петрової О.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики № 3/12/2018 від 03 грудня 2018 року в сумі 42090 грн., відсотків в сумі 13679,25 грн., витрат на правничу допомогу в сумі 6 000 грн. та судових витрат в сумі 840,40 коп.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 03.12.2018 року був укладений Договір позики № 3/12/2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до якого відповідач прийняв у власність 42090 грн., що еквівалентно 1500 доларів США. Факт отримання коштів підтверджено власноручно написаною розпискою від ОСОБА_2 в момент передачі йому грошової позики. Відповідно до умов Договору відповідач зобов`язався повернути борг 31.12.2019 року та визначено місце виконання Договору за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, Договором встановлено обов`язок відповідача сплачувати відсотки в розмірі 2,5% від суми позики за кожний місяць до повного повернення суми основного боргу. Зазначив, що в момент настання визначеної Договором дати борг повернуто не було, а також жодного разу не було сплачено відсотки. Станом на 27.01.2020 року борг не погашено. З урахуванням наведеного з посиланням на норми матеріального та процесуального права просив стягнути з відповідача 42090 грн. боргу за договором позики, 13679,25 грн. відсотків від суми позики, 6000 грн. витрат на правову допомогу та 840, 40 коп. сплаченого судового збору.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги безпідставними, поданими з порушенням чинного законодавства та такими, що не відповідають задоволенню. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що ніколи в житті не був знайомим з позивачем, ніколи його не бачив та не зустрічався з ним. Ніколи не домовлявся з ним та не укладав жодних договорів, зокрема договору позики. Також, просив звернути суд увагу на те, що договір начебто укладено у м. Маріуполь та місце виконання договору також визначено м.Маріуполь, що викликає сумнів оскільки він зареєстрований у м. Харкові та постійно проживає у м. Вінниці. З посиланням на норми матеріального та процесуального права просив позов залишити без задоволення.

В судове засідання позивач не з`явився. У матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника на підставі наявних у суду матеріалів. Позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов.

Суд, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного висновку.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1,ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивач як на підставу свої вимог посилався та надав копію Договору позики № 3/12/2018 від 03.12.2018 року та копію розписки від 03.12.2018 року. У позовній заяві вказав, що в нього наявні оригінали вказаних документів.

Відповідно до умов зазначеного Договору ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у сумі 42090 грн., що еквівалентно 1500 доларів США.

Крім того, відповідно п.1.1 Договору, ОСОБА_2 зобов`ячався сплачувати 2,5% від суми позики кожного місяця, встановлено строк та місце виконання зобов`язання.

Факт отримання позики підтверджено копією письмової розписки від 03.12.2018 року.

Встановлено що у копіях Договору та розписки наявні підписи сторін правочину.

Частиною першої статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.3 ч.4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Натомість відповідачем повністю заперечується факт укладання Договору позики, на який посилається позивач, заперечується факт дачі розписки та отримання будь-яких грошових коштів від ОСОБА_1 . Крім того, він зазначає, що позивач йому навіть не знайомий та ніколи з ним не мав зустрічі.

Ухвалою суду від 08.09.2020 року зобов`язано позивача надати суду оригінали Договору позики № 3/12/2018 від 03.12.2018 року та розписки від 03.12.2018року. Однак, ухвала суду виконана не була.

Згідно ч.2, ч.6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи, що позивач в судове засідання не прибув та оригінали документів суду не надав, суд розцінює наявні у матеріалах справи копії договору позики та розписки, як не належні та не достатні докази виникнення між позивачем та відповідачем договірних правовідносин .

За таких обставин, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 09.02.2021.

Суддя І.Д. Мельникова