Ухвала

09 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 161/1912/20

провадження № 61-1098ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лапін Олег Ігорович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між нею та відповідачем 18 вересня 2019 року; зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки про її звільнення та повернути трудову книжку; стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з невиплаченої заробітної плати в сумі 3 425,16 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2 000 грн.

У липні 2020 року ОСОБА_1 уточнивши свої позовні вимоги просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 2 335,61 грн.

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 24 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, позов задовольнив. Стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 335,61 грн невиплаченої заробітної плати. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

18 січня 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лапін О. І., подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції, викладеній в прохальній частині касаційної скарги, в іншій частині рішення залишити без змін.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 2 335,61 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга містить посилання на те, що ОСОБА_1 , відповідно до цього Кодексу буде позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, оскільки обставини, встановлені судом в мотивувальній частині рішення є преюдиціальними фактами. Такі обставини є недостовірними та унеможливлюють подальші звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а також притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення трудового законодавства.

Наведені заявником обставини не підтверджують наявність таких випадків у відповідності до положень підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки, як зазначає і сам заявник, на розгляді в судах не перебуває інша справа, в якій вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені у цій справі. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. Тому наведені доводи не обґрунтовані.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2020 року та постанови Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лапін Олег Ігорович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору та стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко