справа № 369/5153/14-ц
головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/1391/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козій Дар`ї Олександрівни на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 30 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба в справі дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба в справі дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

Свої вимоги мотивував тим, що з 31 серпня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від подружнього життя у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останніх років їх сімейне життя поступово погіршувалося, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних стосунків. З лютого 2014 року відповідач переїхала жити в інше місце, залишивши малолітню дитину з ним. З часу фактичного припинення шлюбних стосунків примирення між ними не було. На сьогодні малолітня ОСОБА_3 проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що питання розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини повинно бути вирішено у судовому порядку, тому змушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Позивач просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 31 серпня 2007 року у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинсмького району Київської області, актовий запис № 330; визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 31 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Залишено ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_1 ».

Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивач має позитивні характеризуючи дані, стабільний рівень доходу, та врахував психологічну сумісність ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , можливість негативного впливу на ОСОБА_3 зміни місця проживання, а також особисту прихильність ОСОБА_3 до позивача, психологічну прив`язаність й бажання проживати в сім`ї батька, а також те, що ОСОБА_2 не чинить перешкод для ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що найбільш позитивним для психологічного розвитку та інтересів малолітньої ОСОБА_3 у розумінні принципу 6 Декларації прав дитини буде визначити порядок проживання останньої з батьком ОСОБА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2016 року.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Козій Д.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2016 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини з батьком.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним, протиправним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Судом першої інстанції було неодноразово порушено право на справедливий суд та порушено принцип змагальності, що є порушенням чинного законодавства України. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував раніше поданих відповідачем документів, зокрема, диск з відеозаписом спілкування ОСОБА_1 з дитиною; акт обстеження умов проживання; докази того, що відповідач має належні доходи та є співвласником квартири; малюнок дитини. Відповідач була позбавлена можливості ознайомитися з висновком № 4/01-16 за результатами проведення судової психологічної експертизи та надати на нього свої зауваження та заперечення. Відповідача було позбавлено можливості викликати свідків. Таким чином, відповідача було позбавлено права належними доказами довести свої вимоги зустрічного позову та спростувати вимоги первісного позову. Також, судом першої інстанції було порушено вимогу відносно того, що справа щодо місця проживання дитини має бути вирішена в інтересах саме дитини, а в цьому випадку порушено права доньки жити з мамою.

Оскільки заочне рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 30 грудня 2016 року не оскаржується в частині задоволення позову про розірвання шлюбу, предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при досліджені доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них.

Звертаючись із апеляційною скаргою, відповідач посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, оскільки відповідача було позбавлено можливості викликати свідків та довести своїх заперечення для спростування позову.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування у справі, мотиви оскаржуваного судового рішення та посилання учасників справи, апеляційний суд вважав за необхідне задовольнити подане клопотання та викликати зазначених відповідачем осіб для допиту в судове засідання апеляційної інстанції.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що мати ОСОБА_1 може забезпечити нормальне життя дитини, її виховання та навчання, у дитини з матір`ю гарні стосунки, а батько дозволяє більше, вона може не готувати уроки. Позаминулого року влітку батько привіз дитину до відповідача, тоді вона вперше познайомились з донькою сторін у справі, яка розповідала їй як вона жила, розповідала, що вони гуляють у лісі вночі та вживають алкоголь.

Колегія апеляційного суду, враховуючи положення статті 367 ЦПК України, відхиляє як належні та допустимі докази покази свідка ОСОБА_5 з огляду на те, що знайомство свідка з відповідачем відбулося, коли шлюб було розірвано, дитина вже проживала з батьком, - отже вже після ухвалення оскаржуваного у справі рішення, тому не стосуються обставин, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

А також, керуючись частинами 1,2 статті 13 ЦПК України з метою захисту інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , колегія апеляційного суду вважала за доцільне задовольнити клопотання позивача, батька малолітньої дитини, та з`ясувати в судовому засіданні її думку щодо визначення місця проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції неодноразово викликалися представники Служби у справах дітей та сім`ї в присутності яких необхідно було здійснити опитування малолітньої дитини, які в судові засіданні не з`явилися.

Також, сторонам за їх клопотанням у суді апеляційної інстанції надався час для укладання мирової угоди.

Підсумовуючи, при перегляді оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія апеляційного суду відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України сприяла сторонам здійсненню їх прав, передбачених цим Кодексом, однак враховує, що приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_1 », було укладено шлюб, який зареєстрований у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 330, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 6 т. 1).

Від шлюбу мають одну неповнолітню дочку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7 т. 1).

Судом встановлено, що після припинення спільного проживання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склались неприязні, загострені відносини. Причиною їх стали як сімейні відносини між самим подружжям так і обставини, що пов`язані із вихованням дитини, її місцем проживання. Батьки дитини проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина і позивач просить визначити місце проживання доньки з ним.

Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_3 з 01 вересня 2009 року проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 22 травня 2014 року та акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 10 жовтня 2014 року (а.с. 8, 27, 52).

З довідки керівника філії № 4 ПП «Шанс» вбачається, що ОСОБА_3 відвідувала 2 рази на тиждень заняття з художньої гімнастики у супроводі батька ОСОБА_2 (а.с. 30 т. 1).

Згідно з характеристики психолога ТОВ «Центр розвитку дитини «Казка» ОСОБА_3 характеризується як дружня, привітна, вихована, щира, відверта дитина. Батько приділяє велику увагу всебічному розвитку дитини, уважний до зауважень та побажань вихователів, саме він приводить та забирає доньку з дошкільного закладу. Для дитини батько є авторитетом (а.с. 32 т. 1).

З характеристики, наданої дільничним інспектором Києво-Святошинського РВ Бойко Р.В. від 13 травня 2014 року, вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно, алкогольними напоями не зловживає, порушень громадського спокою та порядку не допускає, з сусідами та в побуті сварок не влаштовує, наркотичні засоби в немедичних цілях не вживає (а.с. 37 т. 1).

ОСОБА_2 характеризується також позитивно, що вбачається зі складеної сусідами характеристики, а також з місця роботи ТОВ «ЮрМакс Інтернешнл» (а.с. 38 т. 1).

ОСОБА_2 займає посаду директора у ПП «Укрмакс» та юрисконсульта в ТОВ «ЮрМакс Інтернешнл», має постійний рівень доходу, що підтверджується відповідними довідками від 24 червня 2014 року (а.с. 39-42).

ОСОБА_3 навчається у ТОВ «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови «Школа шляхетних дівчаток «Леді», де їй надається повна загальна середня освіта на рівні державного стандарту, танцювальна та музична освіта на підставі договору №45 від 20 травня 2014 року, укладеного з позивачем (а.с. 60 т. 1).

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, необхідно виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, однак ухвалене рішення повинно відповідати інтересам дітей.

При ухваленні рішення апеляційним судом враховується те, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага у матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог статті 19 СК України судом першої інстанції отримано висновок органу опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з висновку органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 15 серпня 2008 року № К137781.870.2 рекомендовано визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком (а.с. 89-91 т. 1)

Відповідно до ухвали суду першої інстанції від 02 грудня 2014 року у справі призначено судову психологічну експертизу (а.с. 176-177 т. 1).

Відповідно до Висновку № 4/01-16 Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології за результатами проведення судової психологічної експертизи від 16 грудня 2016 року, вбачається, що найбільша психологічна сумісність для ОСОБА_3 з сім`єю батька, яка сприймається нею позитивно, у своїй сукупності можуть забезпечити умови для переживання стану суб`єктивного благополуччя. Батько ОСОБА_2 сприймається ОСОБА_3 як сама близька їй людина, якому вона довіряє, емоційний зв`язок між ними потужний і тісний, тому ступінь сприйняття батька на високому рівні. Вона виявляє прихильність до свого батька ОСОБА_2 , якість турботи якого забезпечила переживання нею почуття безпеки і стабільності. Окрім того, зміна місця проживання може негативно вплинути на ОСОБА_3 , по-перше у зв`язку зі складностями адаптування до нових умов проживання за її індивідуально-психологічними особливостями, по-друге, вона сприймає теперішнє оточення як самих близьких і які забезпечують її стан безпеки й комфорту (а.с. 179-206 т. 1).

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду, встановивши, що позивач має позитивні характеризуючи дані, стабільний рівень доходу, психологічну сумісність з ОСОБА_3 можливість негативного впливу на ОСОБА_3 зміни місця проживання, а також особисту прихильність ОСОБА_3 до позивача, психологічну прив`язаність й бажання проживати в сім`ї батька, відсутність перешкод для ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що найбільш позитивним для психологічного розвитку та інтересів малолітньої ОСОБА_3 у розумінні принципу 6 Декларації прав дитини буде визначити порядок проживання останньої з батьком ОСОБА_2 .

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спір вирішено не в інтересах дитини, оскільки порушено право доньки жити разом з матір`ю, з огляду на таке. Принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, згідно з статті 141 СК України.

Колегія апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено докази, що додані до зустрічної позовної заяви, а саме: диск з відеозаписом спілкування ОСОБА_1 з дитиною, акт обстеження умов проживання, докази того, що відповідач має належні доходи та є співвласником квартири та малюнок дитини, з огляду на таке.

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа служба в справі дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа служба в справі дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2016 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із ухвалою, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 30 грудня 2016 року про залишення зустрічного позову без розгляду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального справа.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі №369/5153/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2016 року скасовано і направлено справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказана зустрічна заява, призначена до судового розгляду в суді першої інстанції, тому додані до неї докази оцінюються в межах вказаного судового провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач була позбавлена можливості ознайомитися з висновком № 4/01-16 за результатами проведення судової психологічної експертизи та надати на нього свої зауваження та заперечення, колегія апеляційного суду вказані доводи відхиляє з огляду на таке. Про наявність зауважень та заперечень щодо вказаного висновку судової психологічної експертизи відповідачем зазначено лише в апеляційній скарзі, разом з тим, до суду апеляційної інстанції останні не подані.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козій Дар`ї Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 30 грудня 2016 року про визначення місця проживання дитини, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 червня 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Є.М. Суханова

Л.П. Сушко