Справа № 470/104/20 Головуючий у 1-й інстанції Орлова С. Ф.
Провадження №22ц/812/145/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Колосовою О. М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухваленого під головуванням судді Орлової С. Ф. 4 листопада 2020 року о 13 годині 30 хвилин у приміщенні суду в смт. Березнегувате Миколаївської області з виготовленням повного тексту 9 листопада 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки,

і стягнення заборгованості по орендній платі,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного 14 жовтня 2011 року між сторонами, повернення належної їй земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі за період з 2011 року по 2019 рік в загальній сумі 31 927 грн 44 коп., а також збитків від інфляції за несвоєчасну виплату орендної плати в загальній сумі 4 729 грн 22 коп. та 3 відсотків річних на суму 4 309 грн 98 коп.

Позивачка зазначала, що вона є власником земельної ділянки площею 5,17 га, що розташована в межах території Березнегуватської селищної ради Миколаївської області, яку у жовтні 2011 року передала в оренду відповідачу строком на 49 років.

Посилаючись на те, що орендну плату від відповідача у щорічному розмірі та з урахуванням вартості земельної ділянки вона не отримує, просила про дострокове розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, у зв`язку із суттєвим порушенням умов зобов`язання, а також про стягнення заборгованості по орендній платі із застосуванням до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання у відповідності до статті 625 ЦПК України.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на сплату орендної плати за весь період користування земельною ділянкою під час укладання договору, сплив позовної давності та недоведеність позову.

Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 9 липня 2020 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

28 серпня 2020 року на підставі ухвали суду надано висновок експерта № 265 від 20 серпня 2020 року.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2020року позов задоволено частково, ухвалено про розірвання договору оренди, укладеного 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .. Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку площею 5,17га, та з орендаря ОСОБА_3 на користь орендатора ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по орендній платі за період 2017-2019р.р. в сумі 10 939 грн. 93 коп., 709 грн. 20 коп. збитків від інфляції та 407 грн. 02 коп. трьох відсотків річних за цей же період. Розподілені судові витрати.

При вирішенні справи, суд виходив з того, що позивачкою за допомогою належних доказів доведено, що відповідачем за період дії договору не виплачена належна їй орендна плата, що є підставою для розірвання договору, повернення землі та стягнення заборгованості в межах строків позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення ним норм матеріального права, оскільки орендна плата виплачена позивачу у повному обсязі, ще до підписання договору оренди за обоюдною згодою сторін. Але суд не врахував вказані обставини, та надав перевагу висновку експерта, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку.

Крім того, при ухваленні рішення суд не взяв до уваги, що розмір орендної плати ним розраховано з врахуванням грошової оцінки землі, який розраховується з урахуванням індексу інфляції, внаслідок чого стягнув заборгованість по орендній платі та збитки від інфляції, фактично поклав на орендаря подвійну відповідальність.

Не погодившись з доводами апеляційної скарги, позивачка надіслала письмовий відзив, в якому вважала її доводи необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами.

У судові засідання суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 двічі не з`явився, свого представника не направив, надав клопотання про відкладення слухання справи аналогічного змісту, у додатках до якого надав лише ксерокопії медичних довідок, виданих різними лікарями у формі, яка не відповідає вимогам жодного нормативно-локального акту: Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 095/о, затвердженої наказом Мінохорони здоров`я №110 від 14.02.2012 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Мінохорони здоров`я N 455 від 13.11.2001 та наказу Мінохорони здоров`я №369 від 29 грудня 2000 року Про затвердження форм медичної облікової документації, що використовується в стаціонарах і поліклініках (амбулаторіях). Крім цього, остання ксерокопія довідки містить явні виправлення у даті її видачі та строку, до якого відповідач продовжує хворіти за невідомим діагнозом, а тому за відсутності її оригіналу неможливо підтвердити належність її видачі та причини неявки. Інших клопотань стосовно неможливості розгляду справи відповідачем не заявлено.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Тому колегія суддів виходить з того, що якщо представник відповідача та особисто відповідач не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка відповідача у судове засідання, при належному його повідомленні про час і місце розгляду справи, та відсутності належного підтвердження поважності повторної неявки до суду апеляційної інстанції, є підставою для розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно з положеннями статей 13, 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Змістом цього договору є права та обов`язки сторін договору, щодо використання земельної ділянки, визначення розміру орендної плати, порядок і умови її сплати, припинення договору та відшкодування збитків.

Судом встановлено, що за договором оренди земельної ділянки, укладеним між сторонами строком на 49 років, відповідач ОСОБА_3 за використання належної позивачу земельної ділянки площею 5,17га зобов`язаний сплачувати орендодавцю 500 грн. орендної плати за кожні 1га рілля, але не менш як 3% від вартості земельної ділянки в грошовому виразі, з врахуванням прибуткового податку громадян щорічно та не пізніше до 1 листопада кожного року, або один раз усією сумою за весь період використання після підписання договору та державної реєстрації (а.с.14-17).

З моменту підписання договору земельна ділянка обробляється орендарем. Підтвердження виплати щорічної орендної плати за увесь період дії договору, починаючи з 2011 року по 2019 рік у відповідача на користь позивача немає.

В той же час, посилаючись на пункт 10 договору оренди (а.с.14), відповідач вказував на виплату ним орендної плати за увесь період оренди в 49 років на користь позивача в сумі 66 054 грн., яку позивач отримала 5 серпня 2011 року за відповідною відомістю (а.с.22, 55-58, 87).

Відповідач отримання суми в розмірі 66 054 грн. за договором оренди оспорювала, та вказувала, що свій підпис у відомості від 5 серпня 2011 року, яка видана ще до підписання нею договору оренди, не ставила (а.с.59).

За висновком експерта МНД ЕКЦ №265 від 20 серпня 2020 року (а.с.109-121) підпис у відомості на отримання коштів по земельним паям за 2011-2060р.р. дійсно виконаний не позивачкою, а іншою особою.

Між тим, оспорюючи наведений висновок експерта відповідач у апеляційній скарзі посилався на його недосконалість, посилаючись на зміну позивачкою прізвища, що могла вплинути, на його думку, і на виконання нею підпису. Але такі доводи апелянта спростовуються матеріалами, які були використані експертом для дослідження, та з яких вбачається, що експериментальні, вільні та умовно-вільні зразки для проведення дослідження стосуються виключно підпису позивачки за її попереднім прізвищем « ОСОБА_5 », за яким нею було укладено оспорений договір.

Крім цього самим відповідачем до суду першої інстанції надано договір позики, укладений між сторонами 5 серпня 2011 року, тобто в той же день, коли видана відомість на отримання коштів за оренду, та за яким позивачкою отримано від відповідача позику на суму 66 054 грн. (а.с.131-132).

Відтак, судом першої інстанції вірно не взято до уваги надані відповідачем докази про сплату орендної плати однією сумою на користь позивачки за договором оренди, оскільки: по-перше, якщо ця сума сплачувалася позивачці, то не за договором оренди, а за договором позики, що свідчить про наявність іншим правовідносин між сторонами, відмінних від орендних; по-друге, така сума позики, якщо була надана, то значно раніше, ніж передбачена виплата орендної плати у відповідності до пункту 10 договору оренди; і в-третє, відомість, яка надана на підтвердження отримання позивачкою суми оренди, нею не підписана, а тому не може свідчити про виконання відповідачем свого обов`язку з належної виплати орендної плати за використання земельної ділянки, що належить позивачці.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Обґрунтовуючи своє звернення до суду позивачка наполягала на тому, що з моменту укладення договору нею орендна плата ні щорічно, ні одноразово від відповідача отримана не була, що є суттєвим порушення умов договору, який підлягає достроковому розірванню.

В той же час спростовуючи ці твердження відповідач та його представник не надали жодного належного письмового доказу на підтвердження обставин одноразової сплати чи щорічної сплати орендної плати на користь позивача за увесь період дії договору оренди, окрім оплати податку за орендодавця.

Отже, встановивши, що відповідач не розрахувався з позивачкою по орендній платі, у розмірі встановленому договором, а тому не виконує умов договору щодо строкового платного використання земельної ділянки, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди у відповідності до статей 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі» та повернення у володіння позивачки належної їй земельної ділянки.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки є таким, що ухвалено у відповідності до обставин справи, з дотриманням норм процесуального і матеріального права, і тому не підлягає зміні чи скасуванню.

В той же час встановивши, що відповідач не в повному обсязі розрахувався з позивачкою по орендній платі, у розмірі встановленому договором та у відповідності до грошової оцінки землі, суд дійшов правильного висновку про наявність у нього невиконаних зобов`язань по договору оренди в межах строку позовної давності та обов`язок їх виконати за період оренди земельної ділянки в 2017-2019р.р., з урахуванням поданої ним заяви у відповідності до частини 3 статті 267 ЦК України.

Разом з цим, визначаючи розмір заборгованості по орендній платі, суд не врахував, що на відповідача покладено обов`язок сплатити податок при виплаті позивачу вказаних платежів і не зазначив про це в рішенні.

Так, за змістом статті 168 ПК України оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом, здійснюється шляхом утримання податковим агентом із суми такого доходу та сплати (перерахування) ним до бюджету під час виплати оподаткованого доходу, з використанням ставки податку, визначеного цим кодексом.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по орендній платі та 3% річних слід змінити з підстав, передбачених пунктом 4 частини 376 ЦПК України, стягнувши на її користь з відповідача 8 970 грн. 74 коп. загальної суми боргу по сплаті орендної плати (2017-2018р.р. 3474,50х18% (625,41)= 2 849 грн 09 коп., 2019р. 3990,93х18%(718,37)= 3 272 грн 56 коп.) та 3% річних за затримку її виплати, що складає 333 грн 76 коп. (407 грн 02 коп.х18%(73,26)), а всього суму в 9 304 грн 50 коп.

Колегією суддів враховується, що відповідачем за 2017-2018р.р. сплачено за позивачку податку на загальну суму в 2 326 грн 86 коп., що є сумою більшою, ніж йому підлягало до сплати за 2017-2019р.р. за орендну плату та 3% річних за затримку її виплати (1968 грн 37 коп.), на суму 284 грн 41коп., і підтверджено відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с.7).

В той же час, суд першої інстанції стягуючи з відповідача на користь позивачки суму збитків від інфляції не звернув увагу на положення статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», де індексація грошових доходів можлива, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%, та проводиться наростаючим підсумком помісячно, починаючи з місяця, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації в 103%.

Разом з тим, за наданою позивачкою офіційною таблицею індексу споживчих цін (а.с.12), в період 2017-2019 р.р. величина індексу споживчих цін не перевищувала поріг індексації, який установлений в розмірі 103%, а тому підстав для нарахування на користь позивачки збитків від інфляції, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди, немає.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення збитків від інфляції слід скасувати з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в стягненні цих збитків.

У зв`язку із частковою зміною та скасуванням рішення суду, слід змінити судове рішення і в частині розподілу судового збору, у відповідності до статті 141 ЦПК України, в залежності від обсягу задоволених вимог, таким чином стягнувши з відповідача на користь позивачки 2 072 грн 34 коп.. Підстав для перерозподілу витрат за проведення експертизи немає.

Керуючись статтями 367, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2020 року в частині вимог про стягнення заборгованості по орендній платі, трьох відсотків річних та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 8 970 грн 74 коп. заборгованості по орендній платі з урахування відрахованого податку та 333 грн 76 коп. три відсотки річних з урахуванням відрахованого податку, а також 2 072 грн 34 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2020 року в частині вимог про стягнення збитків від інфляції скасувати, та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у їх стягненні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

С. Ю. Колосовський