ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року

м. Харків

Справа №642/2544/20

Провадження №22-ц/818/1896/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судових засідань Сидорчук М.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрерства Юстиції в особі державного виконавця Халєєва Тараса Володимировича,

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, ухвалене 16 грудня 2020 року у складі судді Гримайло А.М.,

УСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби (далі ВДВС) по Холодногірському та Новобаварському районах у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрерства Юстиції в особі державного виконавця Халєєва Т.В., яким просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно: трикімнатну ізольовану квартиру, загальною площею 49 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківськеою біржею нерухомості та зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ХМБТІ») 02.04.1997 за №В-17670 ( надалі Квартира); здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним з них право власності по Ѕ частини указаної квартири; скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції серія номер 37717099 від 04.06.2013 та звільнити з-під арешту Квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вони з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1986, актовий запис №3461. Під час шлюбу, 22.03.1997, сторони набули у спільну сумісну власність за спільні кошти трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 2-154, посвідченого Харківською біржею нерухомості. За спільною домовленістю сторін титульним власником квартири є ОСОБА_2 . Позивач вважає, що зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбана в період шлюбу та за спільні сумісні кошти.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно: трикімнатну ізольовану квартиру, загально площею 49,0 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.04.1997 за №В-17670. Здійснено поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: - визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної ізольованої квартири, загальною площею 49,0 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.04.1997 за № В-17670; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину трикімнатної ізольованої квартири, загально площею 49,0 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.04.1997 за №В-17670. Скасовано арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ серія номер: 37717099 від 04.06.2013 та звільнено з-під арешту трикімнатну ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3360,40 грн. судового збору. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20.05.2020, з моменту набрання рішенням законної сили.

Рішення мотивоване тим, що сторони, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, за спільні сумісні кошти придбали квартиру, яка оформлена на відповідача, у зв`язку з чим позивач має право на 1/2 частину вказаної квартири, а тому вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 28.02.2013 Ленінським районним судом м. Харкова рішенням в цивільній справі №642/254/13-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 54404,51 грн. 10.06.2013 Ленінським районним судом м. Харкова ухвалено рішення в цивільній справі №642/3134/13, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 390,91 грн. 23.10.2015 Ленінським районним судом м. Харкова ухвалено рішення в цивільній справі №642/5691/15, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 101053,98 грн. На підставі зазначених рішень суду стягувачем ОСОБА_3 отримані виконавчі листи і за заявою стягувага Міжрайонним ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові відкрито виконавчі провадження №№60748084, 60747940, 60748005, які знаходяться на виконанні у державного виконавця Халєєва Т.В. В межах цих виконавчих проваджень на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника. Суд вважав, що накладення арешту на квартиру за указаною адресою порушує права позивача, співвласника, перешкоджає державній реєстрації права власності на 1/2 частину квартири, яка їй належить за законом; наявність арешту перешкоджає позивачу як співвласнику здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири та розпорядитися нею на свій розсуд. На підставі чого суд вважав, що позовні вимоги в частині скасування арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ серія номер: 37717099 від 04.06.2013 та звільнення з-під арешту спірної квартири також підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що вказане рішення порушує права апелянта, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач по справі №642/2544/20 ОСОБА_2 є боржником ОСОБА_3 . В проваджені державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногорському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного межрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Халєєва Т.В. знаходяться виконавчі провадження по примусовому стягненню боргу за рішеннями судів, які набрали законної сили, а саме виконавчі провадження №№60748005, 60748084, 60747940. Виконавчою службою встановлено, що ОСОБА_2 ніде не працює, іншого майна, окрім квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке можливо звернути до стягнення, в нього відсутнє, про що свідчіть лист на ім`я ОСОБА_3 від 08.06.2018 №07.02-10/Б-1037 за підписом начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції А.Е. Товмасяна.

Апелянт вважає, що викладені обставини змусили подружжя ОСОБА_4 задля уникнення виконання рішень судів по стягненню з ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_3 звернутись до суду з даним позовом про поділ майна.

ОСОБА_3 вказує, що ухвала суду по справі № 642/2544/20 від 20.05.2020 про забезпечення позову порушувала його право на отримання боргу відповідно до чинних рішень суду та не відповідала вимогам діючого законодавства, оскільки забезпечення позову шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили, є недопустимим, а ця ухвала фактично саме зупиняла виконавчі провадження по стягненню боргу з ОСОБА_2 на користь апелянта. Зважаючи на це Харківський апеляційний суд своєю постановою від 30.09.2020 частково задовільнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу суду по справі №642/2544/20 від 20.05.2020 про забезпечення позову та змінив ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року, заборонивши органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «ХМБТІ» 02.04.1997 за №В-17670 до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції в особі державного виконавця Халєєва Т.В. про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя, по суті.

На підставі викладеного апелянт вважає, що рішення суду по справі №642/2544/20 від 16.12.2020 в частині скасування арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ серія номер: 37717099 від 04.06.2013 та звільнення з-під арешту спірної квартири порушує його право на отримання боргу з ОСОБА_2 по чинним рішенням судів, по яким вже були відкриті виконавчі провадження, тому що таке рішення суду дає можливість ОСОБА_2 після набрання законної сили рішення суду по справі №642/2544/20 від 16.12.2020 продати свою частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , до того, як виконавча служба поновить арешт на Ѕ частину цієї квартири. Також вважає, що оскаржуване рішення суду суперечить постанові апеляційного суду від 30.09.2020. Крім того, ОСОБА_3 звертався до суду першої інстанції з заявою про залучення його до участі у справі в якості 3-ї особи, але його заява судом навіть не була розглянута.

Відзиву на апеляційну скаргу надано не було.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду своєчасно та належним чином, що підтверджується даними зворотного поштового відправлення (а.с. 188). 10 червня 2021 року ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 надала суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона хворіє ( а.с. 192).

Відповідно до ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасників справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або, за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки ОСОБА_5 не надала доказів свого захворюванння, судова колегія не може визнати причину її неявки в судове засідання поважною. Тому заявлене нею клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи ( ч.2 ст. 327 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 , обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судовим розглядом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.11.1986 між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №3461. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище ОСОБА_4 . Викладене підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 15).

Згідно договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості, укладеного між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець), Продавець продав, а Покупець купив трикімнатну ізольовану квартиру загальною площею 49,0 кв.м, жилою площею 33,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (правовстановлюючі документи свідоцтво про право власності на житло від 11.05.1995, видане Харківським цегляним заводом, реєстровий №4-95-025, зареєстровано в БТІ м. Харкова 16.05.1995, реєстровий №В-17670) (а.с. 16).

Згідно розділу 2 указаного договору за домовленістю сторін продаж здійснено за суму 5740 грн. На момент підписання договору Продавець засвідчив, що вся сума за договором ним отримана в повному обсязі.

Згідно п. 3.2 договору у відповідності зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» правочини, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно штампу на указаному договорі купівлі-продажу зазначена в договорі квартира АДРЕСА_3 зареєстрована в Харківському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 02.04.1997 за №В-17670 (а.с. 16, зворотній бік).

Згідно технічного паспорту, трикімнатна ізольована квартира загальною площею 49,0 кв.м, жилою площею 33,4 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №В-17670 (а.с. 28).

Згідно з реєстром назв урбанонімів м. Харкова, затвердженим рішенням 9 сесії Харківської міської ради 24 скликання від 25.12.2002 зі змінами та доповненнями чинна назва вул. Свердлова вул. Полтавський шлях.

Згідно штампу Ленінського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області на сторінці 11 «Місце проживання» паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого Жовтненим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 01.07.1997, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 18.03.1998 (а.с. 23-25).

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 20.05.2020, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 32).

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29.11.2019 відкрито виконавче провадження № 60748005 з примусового виконання виконавчого листа №642/5691/15-ц, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 101053,98 грн. (а.с. 113 - 114).

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої слуби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 29.11.2019 у ВП № 60748005 накладено арешт на все майно, що належить боржнику в межах суми стягнення ( а.с. 117 118).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 02.12.2019 відкрито виконавче провадження №60748084 з примусового виконання виконавчого листа №642/254/13, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 54404,51 грн. (а.с. 126).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 02.12.2019 відкрито виконавче провадження №60747940 з примусового виконання виконавчого листа №642/3134/13-ц, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 390,91 грн. (а.с. 133).

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої слуби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19.02.2020 об`єднано виконавчі провадження №№60747940, 60748008, 60748084 у зведене виконавче провадження № 61332704 (а.с. 83-84).

Державним реєстратором Гончаренко О.А. Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції постановою про арешт майна боржника, серія та номер 37717099, від 04.06.2013 в інтересах ОСОБА_3 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Номер запису обтяження 1190375. Викладене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №208619154 від 10.05.2020 (а.с. 27).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року (а.с. 36-39) задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «ХМБТІ» 02.04.1997 за №В-17670 до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрерства Юстиції в особі державного виконавця Халєєва Т.В. про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя, по суті.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 змінено ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року. Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-154 від 22.03.1997, посвідченого Харківською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «ХМБТІ» 02.04.1997 за №В-17670 до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрерства Юстиції в особі державного виконавця Халєєва Т.В. про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя, по суті (а.с. 103-107).

Постанова мотивована тим, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру боржників від 12.05.2020 у Міжрайонному відділі державної виконавчої Служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові відкрито виконавчі провадження №№60748084, 60747940, 60748005 про стягнення з ОСОБА_2 коштів, які знаходяться на виконанні у державного виконавця Халєєва Т.В. В межах зазначених виконавчих проваджень на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника, а в разі непогашення стягнутої суми заборгованості відповідачем, квартира буде продана на прилюдних торгах. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири. Однак, при розгляді клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції, забезпечуючи позов та заборонивши вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження всієї квартири, яка належить відповідачу, не звернув уваги на те, що позивачка у позовній заяві просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.

Матеріалами справи підтверджується, що 22.07.2020 ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з заявою про залучення його до участі у даній справі в якості третьої особи, посилаючись на те, що оскаржуваний позивачем арешт був накладений Міжрайонним ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рамках виконавчих проваджень №№60748005, 60748084, 60747940, за якими боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем ОСОБА_3 . В зв`язку з цим рішення по справі може вплинути на права ОСОБА_3 , а саме можуть бути не виконані чинні рішення судів, за якими відкриті указані виконавчі провадження по примусовому стягненню боргу з ОСОБА_2 (а.с. 39).

Проте судом вищезазначена заява розглянута не була та дані про залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору в матеріалах справи відсутні.

16.12.2020 ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву, згідно якої позов визнає повністю (а.с. 136).

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків цієї особи.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є апелянт, або міститься судження про права та обов`язки цієї особиу відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, абоу резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК України містить постанова Верховного Суду (КЦС) від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Це питання має вирішуватись апеляційним судом, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується, що на даний час рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів не виконані, а рішення суду першої інстанції у даній справі стосується інтересів стягувача, оскільки ним скасовано арешт, накладений на майно ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 в ході примусового виконання рішень суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, ОСОБА_3 має право на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року.

Статтею 57 Сімейного кодексу України (надалі СК України) передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, відповідачем позовні вимоги визнані в повному обсязі, матеріали справи, а також викладені апелянтом обставини не містять доказів того, що грошові кошти ОСОБА_2 у ОСОБА_3 були позичені і використані в інтересах сім`ї, що створювало б обов`язки для другого з подружжя, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку в частині задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя і її поділ з визнанням за кожним з подружжя права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Втім, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині скасування арешту і звільнення з-під арешту Квартири, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 5 даного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 10 цього Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини п. 6 ч. 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно положень статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника або про опис та арешт майна боржника.

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, враховуючи, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини кваритири АДРЕСА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про скасування і зняття з-під арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ серія номер 37717099 від 04.06.2013, квартири в цілому суперечить вимогам чинного законодавства.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні. Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню частково, а саме належить скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції серія номер 37717099 від 04.06.2013 та звільнити з-під арешту Ѕ частину трикімнатної ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції серія номер 37717099 від 04.06.2013 та звільнення з-під арешту трикімнатної ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції серія номер 37717099 від 04.06.2013 та звільнити з-під арешту Ѕ частину трикімнатної ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 червня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук