Ухвала

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 331/929/19

провадження № 61-6578ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.

розглянувшикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого Шостою запорізькою державною нотаріальною конторою, покупцем за яким є ОСОБА_1 і ціна якого становила 30 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12 липня 2007 року АДРЕСА_1 , посвідчений Шостою запорізькою державною нотаріальною конторою, покупцем за яким є ОСОБА_1 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний договір купівлі продажу був вчинений під впливом помилки, не відповідав внутрішній волі позивача. ОСОБА_2 не мав наміру продавати своє єдине житло, підписуючи на ім`я своєї співмешканки ОСОБА_3 довіреність на право відчуження квартири, він вважав, що надає їй право передати належну йому квартиру в іпотеку, за що вона мала би отримати кредитні кошти. Хибне сприйняття ОСОБА_2 правової природи представництва та межі дій представника за довіреністю призвели до помилки позивача у вигляді безкоштовного відчуження єдиного належного йому житла. За продаж квартири позивач не отримав від покупця обумовлені у договорі кошти, квартиру покупцеві не передавав, залишився проживати в ній і нести витрати з утримання житла. Про порушення свого права позивач дізнався тільки у 2019 році, коли ОСОБА_1 почав вимагати у нього сплатити гроші за квартиру або звільнити її, а отже строк позовної давності позивачем не пропущений. Вимога про витребування квартири і про визнання права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягає, так як є неналежним способом захисту порушеного права, а вимога про відновлення державної реєстрації є передчасною.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року.

Положенням пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК Українизакріплено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.

Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Всі мотивування особи, яка подає касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в судах двох інстанцій і не потребують додаткового перегляду.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа як справа незначної складності є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, яка поширюється і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ОСОБА_1 посилається на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення.

Рекомендація № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендує державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Враховуючи предмет позову, складність справи, ціну позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також те, що особою, яка подала касаційну скаргу, об`єктивно не підтверджено значний суспільний інтерес та виняткове значення справи, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для обов`язкового скасування судових рішень, що оскаржені, у касаційній скарзі не зазначені.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що судові рішення, які оскаржені, прийняті у малозначній справі, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська