Дата документу 17.06.2021 Справа № 320/6369/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6369/19
Провадження №22-ц/807/1681/21
Головуючий в 1-й інстанції Ковальова Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2020 року, ухвалене у м. Мелітополь (повний текст рішення складено 18 листопада 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, витребування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила: визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Позов обґрунтований тим, що 10 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та чоловіком позивачки - ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Бєдновою Н.В. Під час укладання договору по будинку, нотаріус не витребувала усі необхідні документи щодо приватизації земельної ділянки та відомостей про власника. ОСОБА_2 розписалася про те, що їй зрозумілі вимоги ст.120 ЗК України (в редакції Кодексу, яка діяла на момент укладання договору) в частині того, що при переході права власності на житловий будинок право користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою. 20 листопада 2012 року було ухвало рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області яким визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку з 10 листопада 2006 року. Розгляд вказаної справи відбувався без участі позивачки, як дружини померлого, тому вона звертається з даним позовом. Земельна ділянка, площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була передана у приватну власність чоловіку позивача ОСОБА_3 на підставі рішення ХХІ сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000 року, на яку ним був одержаний Державний акт на право власності на землю від 22.06.2000 року. Державний акт про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. від 22.06.2000 року не було скасовано і не було визнано недійсним. Оскільки ОСОБА_2 незаконно здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку без погодження нотаріуса за місцем відкриття спадщини, з використанням приватних документів ОСОБА_3 на землю, після його смерті, без свідоцтва про спадщину, то така державна реєстрація має бути визнана недійсною і скасована.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2020 року, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, витребування земельної ділянки - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, ОСОБА_2 не надала суду жодного доказу щодо укладання з ОСОБА_3 будь-яких правочинів щодо земельної ділянки, на якій знаходиться її житловий будинок, а тому державна реєстрація вказаної земельної ділянки за відповідачем є недійсною.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.11.2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,06 га з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку» належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 02.04.2010 року.

Позивач ОСОБА_1 була дружиною померлого ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про одруження НОМЕР_2 від 27.09.1964 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ,на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_4 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 є власницею спірної земельної ділянки на підставі судового рішення. Будь-яких доказів на підтвердження незаконності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку суду не надано, у зв`язку чим відсутні підстави для задоволення позовау.

З даними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2017 року № 8 "Про незалежність судової влади" судам роз`яснено, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

В основі вказаного принципу лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність судових рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Таким чином, судові рішення, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів судом під час розгляду іншої справи.

Вказане відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення: від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", § 72; від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії", § 61).

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції, правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, витребування земельної ділянки, так як судове рішення з приводу спірного нерухомого майна вступило в законну силу, а суд не має повноважень піддавати його сумніву, шляхом винесення нового рішення в указаній справі.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 червня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков