Номер провадження: 22-ц/813/6095/21
Номер справи місцевого суду: 522/2630/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності, виселення та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання недійсним договорів, визнання права власності на квартири, витребування із чужого незаконного володіння квартир шляхом зобов`язання не чинити перешкод, виселення та вселення (т. 1, а.с.6-12).

30 листопада 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Абухін Р.Д.) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності, виселення та вселення було відмовлено. Скасовано заборону ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 190,5 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , накладену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2018 року. Скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 190,5 кв.м., ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року (т.3, а.с.163).

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності, виселення та вселення. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд невірно застосував норми матеріального права та порушив вимоги процесуального права, надав невірну оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, не надав жодної оцінки доводам позивача, не спростував їх, а лише виклав свою позицію, яка ґрунтується на позиції Великої палати Верховного суду по іншій справі, з іншими фактичними обставинами, з іншими доказами та яка не могла бути застосована судом у даній цивільній справі, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. На думку апелянта, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання щодо оплати майнових прав на квартиру, яка вже введена в експлуатацію та зареєстрована в реєстрі речових прав на нерухоме майно. ТОВ «Добробут ЛТД», на підставі недійсного договору купівлі-продажу майнових прав здійснило відчуження квартири ОСОБА_1 , що й змусило звернутись до суду з позовною заявою. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (т.3, а.с.165-180).

03.06.2021 року від ТОВ «Добробут ЛТД» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. На думку відповідача, апелянт не зазначив жодних обставин, що підтверджують порушення матеріального та/або процесуального права при ухваленні рішення судом першої інстанції, а його доводи зводяться лише до переоцінки доказів та розширеному тлумаченню висновків експерта. Відповідач зазначає, що позивачем не доведено, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують його законні права та інтереси. Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння відповідач зазначає, що право власності на спірне нерухоме майно позивачем не було набуте, а тому вимоги позивача про визнання його власником є необґрунтованими. Одночасно, відповідач зауважує, що неможливо одночасно пред`являти позов про витребування майна із чужого незаконного володіння і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, оскільки віндикаційний та негаторний позов є взаємовиключними. Також, відповідач зазначає, що з огляду на те, що позивач стверджує про перебування із ТОВ «Добробут ЛТД» у зобов`язальних відносинах, то права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. При цьому відповідач посилається на те, що аналогічні висновки в аналогічній справі були викладені у постанові ВП ВС від 18.12.2019 року в справі № 522/1029/18. Також відповідач посилається на те, що апелянтом було вирвано із контексті фрази експертів та повністю проігноровано резолютивну частину експертного висновку дослідження, в якому зазначено, що експерти не можуть надати остаточні висновку в зв`язку з тим, що неможливо встановити давність виконання підписів на документах. Тому відповідач просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

В судовому засіданні 03.06.2021 року представник позивача - ОСОБА_4 просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов таких висновків:

моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірні квартири у встановленому законом та договором порядку не набуте, а тому вимоги Позивача щодо визнання його власником квартири не ґрунтуються на законі;

з огляду на те, що позивач не є і не був власником квартири,на яку просить визнати право власності, а також не надав доказів, що є власником майнових прав на ці квартири, то позивач безпідставно звернувся із позовом з такими вимогами;

віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного , так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів;

відповідно до позовної заяви, позивач вважає, що його права та інтереси порушені саме невиконанням ТОВ «Добробуд ЛТД» своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 25 березня 2010 року, які стосуються передання йому новозбудованого майна та документів необхідних для реєстрації за ним права власності на нього. Отже, з огляду на те, що позивач стверджує про перебування із ТОВ «Добробуд ЛТД» у зобов`язальних відносинах, то права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права;

обрані позивачем способи захисту його порушених прав не є ефективними;

дослідження питання та відповідних доказів щодо ідентичності майна, що витребовується та майна, проінвестованого позивачем, не є обов`язковим з огляду на те, що суд прийшов до висновку обрання позивачем неефективного способу захисту його порушених прав або такого способу захисту, що не може бути застосований судом відповідно до норм діючого законодавства. Тому суд першої інстанції вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу та змінюючи оскаржуване рішення в частині мотивування вважає потрібним зазначити наступне.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_1 та ТОВ «Паралелі» 28.03.2008 року був укладений договір купівлі-продажу облігацій ТОВ «Добробуд ЛТД» № Б-235/03;185-П за 391 637,03 грн. За умовами вказаного договору згідно якого ОСОБА_1 зобов`язався оплатити та прийняти Облігацію у власність на умовах договору. Характеристика Облігації: Емітент ТОВ «Добробуд ЛТД» (), іменна безпроцентна (цільова) облігація, форма випуску - бездокументарна, номінальна вартість облігації 391637,03 грн., базовий актив Облігації квартира № 178 загальною проектною площею 172,82 кв.м. у багатоповерховому жилому комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 18-21).

28.01.2009 року між вказаними сторонами була укладена додаткова угода, якою було збільшено вартість облігацій до 744 000 гривень (т. 1, а.с. 26-27).

28.03.2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» був укладений договір про пайову участь у будівництві нерухомого майна №Г1/Д-182 - квартири загальною площею 172,82 кв.м., будівельний номер 178. Вказаним договором передбачено, що ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 . Пай, а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти Пай і передати в обмін на пай Підприємству Облігацію у власність. Пай - безумовне майнове право на Новозбудоване майно (після здавання Об`єкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою Пайовика) стає правом власності Пайовика на Новозбудоване майно як на нерухомість. Об`єкт будівництва - багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_3 . Новозбудоване майно - квартира будівельний номер №178 розрахунковою площею 172,82 кв.м., розташована на 21-22 поверсі жилого будинку №1 Об`єкту будівництва. Право власності на Новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. До виникнення права власності Пайовика на Новозбудоване майно як на нерухомість Пайовик не має права розпоряджатися Новозбудованим майном як нерухомістю. Характеристика Облігації: Емітент ТОВ «Добробуд ЛТД» (), іменна безпроцентна (цільова) облігація, форма випуску - бездокументарна, номінальна вартість облігації 391637,03 грн., базовий актив Облігації квартира №178 загальною проектною площею 172,82 кв.м. у багатоповерховому жилому комплекі із вбудованими приміщеннями обслуговування з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 34-38).

31.03.2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» було укладено додаткову угоду, якою була зменшена площа квартири до 164,34 кв.м. (т. 1, а.с. 41).

21.01.2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» було укладено договір викупу емітентом цільових облігацій №1/21-22-178/о. За умовами вказаного договору ТОВ «Добробуд ЛТД» здійснило викуп Облігації у ОСОБА_1 за ціною 391637,03 грн (т. 1, а.с. 45). 31.03.2010 року відбулося списання з рахунку ОСОБА_1 облігацій (т. 1, а.с. 46).

24.03.2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/21-22-178. Так, ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов`язалось передати у власність ОСОБА_1 безумовне майнове право на Новозбудоване майно (після введення об`єкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою та за рахунок ОСОБА_1 стає правом власності ОСОБА_1 на Новозбудоване майно, як на нерухомість. Об`єкт будівництва - багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_6 /1 (ЖК «Гагарін Плаза - 1»). Новозбудоване майно - квартира будівельний номер №178 на момент підписання цього Договору розрахунковою площею 172,82 кв.м., розташована на 21-22 поверсі жилого будинку №1 Об`єкту будівництва. Право власності на Новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. ОСОБА_1 зобов`язався сплатити Інвестицію та прийняти Новозбудоване майно.

Відповідно до п. 7.3 договору у випадку прострочення ОСОБА_1 внесення щомісячних членських внесків до Громадської організації «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» (), ТОВ «Добробуд ЛТД» має право розірвати цей Договір в односторонньому порядку. У такому випадку Договір вважається припиненим з моменту одержання Інвестором відповідного письмового повідомлення ТОВ «Добробуд ЛТД». У випадку, якщо з причин, що не залежать від ТОВ «Добробуд ЛТД», таке повідомлення неможливо вручити ОСОБА_1 , цей Договір вважається припиненим з моменту одержання ТОВ «Добробуд ЛТД» повторного (другого) повідомлення підприємством зв`язку про неможливість вручення відповідного повідомлення ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 50-52).

Також, 24.03.2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» був укладений договір про припинення зобов`язань заліком зустрічних вимог №1/21-22-178, за умовами якого ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов`язалось передати йому новозбудоване майно, ОСОБА_1 не мав грошових зобов`язань перед ТОВ «Добробуд ЛТД» (т. 1, а.с. 55).

В матеріалах справи міститься акт від 23.03.2010 року, підписаний інженером технічного відділу ТОВ «Добробуд ЛТД» Лисиним А.В. та інвестором багатоповерхового житлового комплексу ОСОБА_1 , відповідно до якого за проведеними замірами та розрахунками площа квартири № 178 в будинку № 1 складає 171,65 кв.м. (т. 1, а.с. 49).

В 2013 році ТОВ «Добробуд ЛТД» адресували ОСОБА_1 лист (без номера та точної дати, вказано тільки рік), яким повідомили, що було складено технічний паспорт будинку АДРЕСА_3 , на 21-22 поверхах якого розташована квартира інвестора -будівельний номер 178 . Відповідно до технічного паспорту загальна площа квартири складає 190,50 кв.м. Відповідно до висновку від 16.02.2013 року площа, яку займають внутрішньо квартирні перегородки, встановлені в квартирі, складає 2,40 кв.м. Тобто, розрахункова площа квартири складає 190,9 кв.м. в зв`язку з чим відповідно до п. 5.8. договору розмір інвестиції автоматично збільшується на 239 454 гривень, що еквівалентно 30 120 доларів США, яку необхідно сплатити в 7-денний термін відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України (т. 1, а.с. 56).

Також, в матеріалах справи міститься технічний паспорт на квартиру № 178 в будинку за адресою АДРЕСА_3 якого загальна площа квартири 180,7 кв.м. (т. 1, а.с. 57-59). Відповідно до висновку будівельно-технічного експертного дослідження № 018-14 від 18.08.2014 року, доданого позивачем до позовної заяви, загальна площа квартири № 178 складає 184,6 кв.м., що на 11,78 кв.м. більше, аніж вказано в договорі купівлі-продажу № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року, що обумовлено розширенням приміщення 2-го рівня квартири за рахунок тераси, що не відповідає умовам договору (т. 1, а.с. 60-76).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 20.11.2010 року між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1/21-22-177/1, за умовами якого було відчужено майнові права на квартиру будівельний номер 177/1 розрахунковою площею 183 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 179-183).

21.04.2014 року між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 . і ОСОБА_6 була укладена додаткова угода про внесення змін до договору купівлі-продажу, відповідно до якого був змінений покупець з ОСОБА_6 на ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 192).

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 343 від 16.06.2014 року було присвоєно поштову адресу багатоповерховому житловому комплексу з паркінгом, який розташований по Гагарінському плато 5/1 (будівельний номер), замовником якого є ТОВ «Добробуд ЛТД» - АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 97).

25.12.2014 року між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір про зміну номера квартири з № 177/1 на № 239 (т. 1, а.с. 193).

25.12.2014 року ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 був підписаний акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 194).

В матеріалах справи міститься лист Громадської організації «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» () вих. № 260315/2 від 26.03.2015 року, адресований ТОВ «Добробуд ЛТД», в якому зазначено, що ОСОБА_1 був виключений із членів Громадської організації «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» у зв`язку із несплатою членських внесків з червня 2012 року (т. 1, а.с. 246).

На підставі цього листа ТОВ «Добробуд ЛТД» 27.03.2015 року склало повідомлення № 27/03/15/02 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/21-22-178 від 24.03.2010 року на підставі п. 7.3. Договору та направило його ОСОБА_1 31.03.2014р., та повторно направило його 02.04.2015 року (т. 1, а.с. 247). Відповідно до листа кур`єрської служби від 07.04.2015 року зазначені поштові відправлення не були доставлені ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що двері ніхто не відчинив та відмовились від отримання будь-яких листів. Адреса відправлення листів була вказана відповідно до адреси, вказаної в Договорі (т. 1, а.с. 248).

31.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Добробуд ЛТД» з вимогою про виконання зобов`язань за договором в порядку досудового врегулювання, якою просив забудовника з метою повного та належного виконання умов договору № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року сприяти завершенню будівельних та технічних робіт (т. 1, а.с. 92-94).

14 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , про визнання недійсним договорів, визнання права власності на квартири, витребування із чужого незаконного володіння квартир шляхом зобов`язання не чинити перешкод, виселення та вселення (т. 1, а.с.6-12).

25.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу квартири (т. 3, а.с. 106-107). А 26.12.2019 року ОСОБА_7 відчужила спірну квартиру ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 100-101).

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції була призначена судово-технічна експертиза щодо встановлення давності створення документів, а саме листа ГО «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» від 26.03.2015 року; листа ТОВ «Добробуд ЛТД» від 27.03.2015 року; листа від 07.04.2015 року, оскільки позивач посилався на те, що зазначені документи були створені в 2018 році, а не в дати вказані в документах, у зв`язку із чим і було проведено експертне дослідження. Відповідно до висновків №1605/19-33/19754-19758/19-33 від 17.07.2019 року та №1604/19-34/11386/11387/20-34 від 23.04.2020 року встановити чи в той час нанесені відтиски печаток, проставлені підписи яким ці документи відповідно датовані не виявилось можливим (т. 2, а.с. 119-135, 141-148).

Крім того, в процесі розгляду справи позивачем було надано висновок № 011/20 судової будівельно-технічної експертизи за заявою учасника цивільної справи № 522/2630/18 від 25.09.2020 року, відповідно до якого квартира під будівельним № 178Ю що розташована на 21-22 поверхах будинку за адресою АДРЕСА_1 . В наданих документах площа квартири під будівельним № 178 не відповідає розрахунковій площі 172,82 кв.м., яка зазначена в договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року. Збільшення загальної площі квартири складає 190,5 кв.м. утворилось внаслідок розширення приміщення кімнати на 21 поверсі в бік вулиці за рахунок площі тераси (т. 3, а.с. 44-56).

Щодо вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України).

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Враховуючи, що згідно з ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

За положеннями ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Статтею 331 ЦК України визначено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Вказана позиція висловлена ВП ВС в постанові від 18.12.2019 року в справі № 522/1029/18.

На час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність». Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено законом.

Відповідно до положень статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Вище наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в справах № 6-318цс15 та № 6-1622цс15.

Тобто, звертаючись до суду з позовом особа повинна довести наявність своїх прав на нерухоме майно належними, достатніми та допустимими доказами.

24.03.2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/21-22-178 - квартиру будівельний номер №178 на момент підписання цього Договору розрахунковою площею 172,82 кв.м., розташована на 21-22 поверсі жилого будинку (т. 1, а.с. 50-52).

Відповідно до п.п. 6.1-6.2 вказаного договору після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, але не раніше завершення повного розрахунку між сторонами за цим договором, підприємство зобов`язане передати інвестору об`єкт інвестування та новозбудоване майно, а інвестор зобов`язується прийняти їх за актом прийому-передачі. Оформлення права власності інвестора на новостворене майно здійснюється виконавчим комітетом Одеської міської ради шляхом видачі свідоцтва про право власності на підставі цього договору, акту прийому-передачі об`єкту інвестування та свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

20.11.2010 року між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1/21-22-177/1, за умовами якого було відчужено майнові права на квартиру будівельний номер 177/1 розрахунковою площею 183 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 179-183).

25.12.2014 року між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір про зміну номера квартири з № 177/1 на № 239 (т. 1, а.с. 193). 25.12.2014 року ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 був підписаний акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 194). В подальшому, 25.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу квартири (т. 3, а.с. 106-107). А 26.12.2019 року ОСОБА_7 відчужила спірну квартиру ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 100-101).

Отже, договором купівлі-продажу майнових прав не нерухоме майно був передбачений порядок набуття покупцем права власності на новостворене майно. Враховуючи те, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірні квартири у встановленому законом та договором порядку не набуте, вимоги Позивача щодо визнання його власником квартири не підлягають задоволенню.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні документи, передбачені договором, які б свідчили про набуття позивачем права власності на спірне майно.

Крім того, в наданих до суду матеріалах справи вбачається, що розрахункова площа квартири за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/21-22-178, укладеного з ОСОБА_1 , становить 172,82 кв.м (т. 1, а.с. 50-52).

Відповідно до акту, підписаного інвестором, а також інженером технічного відділу, площа квартири складає 171,65 кв.м. (т. 1, а.с. 49).

Відповідно до листа ТОВ «Добробуд ЛТД» від 2013 року, адресованого ОСОБА_1 , площа квартири складає 192,9 кв.м. (т. 1, а.с. 56).

Згідно з технічним паспортом на квартиру № 178 від 24.07.2014 року, складений на замовлення ОСОБА_1 , загальна площа квартири складає 180,7 кв.м. (т. 1, а.с. 57-59).

Відповідно до висновку будівельно-технічного експертного дослідження № 018-14 від 18.08.2014 року загальна площа квартири № 178 складає 184,6 кв.м. (т. 1, а.с. 60-76).

Разом з тим, відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав № 1/21-22-177/1 від 20.11.2010 року, укладеного між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_6 ,площа квартири будівельний номер 177/1 складає 183 кв.м. (т. 1, а.с. 179-183).

Відповідно до додаткової угоди між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 (після зміни власника з 21.04.2014 року) площа квартири складає 190,5 кв.м. (т. 1, а.с. 193).

З 25.12.2014 року квартира має норм 239, а відповідно до акту приймання-передачі цієї квартири від 25.12.2014 року, її площа складає 190,5 кв.м. (т. 1, а.с. 194).

Отже, зі встановлених фактичних обставин, які підтверджуються матеріалами справи, вбачається, що ані будівельні номери, ані загальна площа квартир, щодо яких були укладені договори купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 24.03.2010 року ( ОСОБА_1 ) та від 20.11.2010 року ( ОСОБА_6 ), не співпадають.

Щодо висновку експертизи, наданого позивачем до позову апеляційний суд зазначає, що Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 106 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

За обставинами даної справи експерт, серед іншого, констатував, що площа квартири під будівельним № 178 не відповідає в наданих на дослідження документах, що, також, вбачається з матеріалів справи. При цьому, експерт зазначив, що площа квартири № 239 складає 190,5 кв.м. А крім того, дослідження проводилося на підставі планів будинку за період 2010-2013 рік, які, однак, не містять даних та розмірів квартир на момент фактичної здачі будинку в експлуатацію.

При цьому, на вирішення експерту питання тотожності квартири під будівельним № 178 та № 177/1 не ставилось, що, однак, є визначальним для розгляду цієї справи, в контексті заявлених позовних вимог. В зв`язку з наведеним апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази, щодо того, що інтереси позивача порушують саме оскаржувані договори купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому відсутні докази, що будь-яке невиконання договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 24.03.2010 року ( ОСОБА_1 ) зумовлено саме укладанням ТОВ «Добробуд ЛТД» договору купівлі-продажу майнових прав № 1/21-22-177/1 від 20.11.2010 року ( ОСОБА_6 ).

Окремо апеляційний суд зазначає, що особа, яка вважає, що її права чи законні інтереси були порушені, вправі звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. А власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

При цьому неможливо одночасно пред`являти позов про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Аналогічні висновки в аналогічній справі були викладені у Постанові Великої палати Верховного суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо оцінки позовних вимог.

Щодо вимог про визнання недійсним одностороннього правочину про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майна № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року

Відповідно п. 7.3 договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/21-22-178 від 24.03.2010 року у випадку прострочення ОСОБА_1 внесення щомісячних членських внесків до Громадської організації «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» (), ТОВ «Добробуд ЛТД» має право розірвати цей Договір в односторонньому порядку. У такому випадку Договір вважається припиненим з моменту одержання Інвестором відповідного письмового повідомлення ТОВ «Добробуд ЛТД». У випадку, якщо з причин, що не залежать від ТОВ «Добробуд ЛТД», таке повідомлення неможливо вручити ОСОБА_1 , цей Договір вважається припиненим з моменту одержання ТОВ «Добробуд ЛТД» повторного (другого) повідомлення підприємством зв`язку про неможливість вручення відповідного повідомлення ОСОБА_1 . Відповідно до п. 8.18. договору будь-які повідомлення за цим договором повинні бути здійснені у письмовій формі і спрямовані іншій стороні поштовими відправленнями у вигляді рекомендованих листів з повідомленням про вручення по адресам, зазначеним у цьому договору або вручені особисто.

В матеріалах справи міститься лист Громадської організації «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» () вих. № 260315/2 від 26.03.2015 року, адресований ТОВ «Добробуд ЛТД», в якому зазначено, що ОСОБА_1 був виключений із членів Громадської організації «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза» у зв`язку із несплатою членських внесків з червня 2012 року (т. 1, а.с. 246).

На підставі цього листа ТОВ «Добробуд ЛТД» 27.03.2015 року склало повідомлення № 27/03/15/02 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/21-22-178 від 24.03.2010 року на підставі п. 7.3. Договору та направило його ОСОБА_1 31.03.2014 року, а також повторно направило його 02.04.2015 року (т. 1, а.с. 247). Відповідно до листа кур`єрської служби від 07.04.2015 року зазначені поштові відправлення не були доставлені ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що двері ніхто не відчинив та відмовились від отримання будь-яких листів. Адреса відправлення листів була вказана відповідно до адреси вказаної в Договорі (т. 1, а.с. 248).

За положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності . Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Як було вище зазначено, за умовами договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майна № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року сторонами була передбачена підстава для одностороннього розірвання договору - несплата внесків до ГО «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза». В процесі розгляду справи позивач не заперечував щодо припинення здійснення внесків в 2012 році. Будь-яких відомостей щодо внесення змін до договору купівлі-продажу, укладення додаткових угод, в тому числі щодо пункту 7.3 матеріали справи не містять та сторонами в процесі розгляду справи не подавались.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України встановлена свобода договору як одна з основних засад цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Враховуючи вище наведене, оскільки сторони при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав дійшли згоди щодо його умов, положеннями договору передбачені підстави для його припинення, а ТОВ «Добробуд ЛТД» у встановленому порядку реалізували своє право на розірвання договору в односторонньому порядку, відомості щодо внесення змін, розірвання, укладення додаткових угод до договору відсутні, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання одностороннього правочину недійсним та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. Окремо апеляційний суд зауважує, що спір щодо реалізації окремих положень договору не може бути підставою для визнання його окремих положень недійсними, а також дій, пов`язаних з реалізацією положень договору, навість якщо останні можна кваліфікувати як односторонній правочин. В цьому випадку застосовуються зобов`язально правові способи захисту передбачені договором або законом, а сам договір або закон визначає наслідки невиконання /неналежного виконання умов договору.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним односторонній правочин про розірвання договору (таким чином сторона свідчить про виникнення спору під час виконання договору) купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майна № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року. При цьому, також позивач просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 та між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати право власності на спірне майно та витребувати його з чужого незаконного володіння шляхом виселення ОСОБА_3 та вселення ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 162-173).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позовна вимога - це матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Позовні вимоги, які розглядаються в рамках однієї справи, повинні бути взаємопов`язаними - об`єднаними матеріально-правовим змістом в контексті обставин конкретної справи. Заявляючи декілька позовних вимог позивач, в межах наданих йому процесуальним законом прав, повинен об`єднувати їх з дотриманням вимог, встановлених ч. 1 ст. 188 ЦПК України, за якою в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Вимога про визнання недійсним правочину, передбачає розумне очікування позивача настання відповідних правових наслідків в разі задоволення позову.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

За обставинами даної справи позивач поєднав різні способи захисту прав: зобов`язальну по суті вимогу визнання недійсним одностороннього правочину та, як наслідок задоволення цієї вимоги, визнання права власності та витребування майна. Фактично були поєднані два взаємовиключні способи захисту прав: реституція та віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Аналогічний висновок міститься в постанові КЦС ВС від 21.05.2020 року в справі № 2-1129/10.

Відповідно до ч. 2 ст. 620 ЦК України кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування.

Тобто, в такому контексті у відповідності до норм матеріального права логічним було б заявлення позивачем вимог про виконання відповідачем зобов`язань, прямо передбачених договором купівлі-продажу майнових прав № 1/21-22-178 від 24.03.2010 року.

З огляду на такі обставини, суду першої інстанції в процесі підготовчого провадження слід було уточнити редакцію позовних вимог з врахуванням уточнення позивача, що, однак, судом першої інстанції вчинено не було. Позовні вимоги в дійсній редакції є взаємовиключними.

Як роз`яснив Пленум ВСУ в своїй постанові № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження в справі до судового розгляду», а саме в п. 2 готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду.

Відповідно до п. 9 вказаної постанови, уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання. У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

З огляду на вказане, апеляційний суд змінює та доповнює рішення суду першої інстанції в частині мотивування.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, особа, звертаючись з позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (постанова КЦС ВС від 12.11.2020 року в справі № 522/19912/18).

Враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, однак не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює і доповнює оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги своє часткове підтвердження, однакне спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює та доповнює рішення суду в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року - змінити та доповнити в частині мотивування, в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

03.06.2021 року м. Одеса