Ухвала

Іменем України

16 червня 2021 року

місто Київ

справа № 757/57098/19-ц

провадження № 61-9115ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року у складі судді Вовка С. В., ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2020 року у складі судді Левенця Б. Б. та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року у складі судді Березовенко Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ОСОБА_1 у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання дій та рішень незаконними, стягнення майнових збитків та відшкодування моральної шкоди.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду місті Києва від 29 січня 2020 року залишено без руху з підстав необхідності подання виправленої редакції апеляційної скарги із зазначенням усіх учасників справи та подання копій апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року повернуто заявнику.

Повертаючи ОСОБА_1 апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що заявник, отримавши 22 серпня 2020 року та 27 серпня 2020 року копію ухвали суду апеляційної інстанції від 14 серпня 2020 року, недоліки апеляційної скарги не усунув, виправлену редакцію апеляційної скарги не подав, що є підставою для повернення апеляційної скарги.

ОСОБА_1 11 листопада 2020 року повторно звернувся із апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду місті Києва від 29 січня 2020 року залишено без руху з підстав необхідності подання належного платіжного документа на підтвердження сплати судового збору у розмірі 420, 40 грн, оскільки подана копія квитанції містить реквізити із визначенням платника судового збору - Державна установа «Харківський слідчий ізолятор», у справі за позовом ОСОБА_2 .

Також суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи заявника щодо поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року та визнав обов`язок ОСОБА_1 зазначити підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

ОСОБА_1 у квітні 2021 року подав до Київського апеляційного суду докази на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги та додатково просив врахувати, що внаслідок обмеженого пересування, обумовленого карантинними заходами, запровадженого на всій території України, він тривалий час перебував на відстані від родичів, які, зокрема теща отримувала поштову кореспонденцію, надіслану на ім`я заявника.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду від 29 січня 2020 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Суд апеляційної інстанції визнав поважними причини пропуску строку на подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом 15 днів з дня отримання ОСОБА_1 оскаржуваної ухвали, а саме у період з 05 травня 2020 року до 19 травня 2020 року.

Проте, апеляційний суд констатував, що матеріали справи містять докази на підтвердження отримання заявником копії ухвали суду апеляційної інстанції від 14 серпня 2020 року, якою залишено апеляційну скаргу без руху, тому посилання заявника на обмеження пересування у зв`язку з карантинними заходами суд визнав такими, що не підтверджені доказами.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що недоліки апеляційної скарги ОСОБА_1 повністю не усунуто, тому апеляційна скарга підлягає поверненню заявнику.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 29 травня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року, увалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд першої інстанції безпідставно залишив його позов без розгляду, оскільки судові повістки про виклик він та його адвокати не отримували.

Щодо підстав оскарження ухвали суду апеляційної інстанції від 11 вересня 2020 року, заявник зазначає, що копію ухвали апеляційного суду від 14 серпня 2020 року про залишення його апеляційної скарги без руху, він отримав із запізненням, а саме 02 жовтня 2020 року, на наступний день до суду апеляційної інстанції подано документи на підтвердження усунення недоліків апеляційної інстанції.

Щодо підстав оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року заявник зазначає, що копію ухвали суду апеляційної інстанції від 11 вересня 2020 року, якою повернуто матеріали апеляційної скарги, ним отримано 08 листопада 2020 року та 11 листопада 2020 року заявник повторно звернувся із апеляційною скаргою.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд дослідив касаційну скаргу з доданими документами, під час вирішення процесуального питання про відкриття касаційного провадження зробив такі висновки.

3.1. У частині вимог скарги щодо оскарження ухвали суду першої інстанції

У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Враховуючи викладене, зазначена ухвала суду першої інстанції про залишення позову без розгляду не підлягає касаційному оскарженню, оскільки вона не була предметом апеляційного перегляду по суті, на предмет законності та обґрунтованості не перевірялась, а тому згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України та пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки ухвала Печерського апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2020 року не підлягає касаційному оскарженню.

3.2. У частині вимог скарги щодо оскарження ухвали суду апеляційної інстанції від 11 вересня 2020 року

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно з правилами процесуального закону подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції має відбуватися з дотриманням певних умов.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

За правилом пункту 3 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

До апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (частина друга статті 357 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи 14 серпня 2020 року без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року, встановив, що апеляційна скарга не відповідає вимогам пункту 3 частини другої статті 356 ЦПК України, а саме заявником не зазначено всіх учасників справи, що зумовлює необхідність подання заявником нової редакції апеляційної скарги із зазначенням учасників справи та подання копії скарги відповідно до їх кількості (пункт 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України).

Копію ухвали Київського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримано засобами поштового зв`язку 22 серпня 2020 року та 27 серпня 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи строк, протягом якого ОСОБА_1 мав усунути недоліки апеляційної скарги, а саме п`ять днів з дня вручення копії ухвали, докази на підтвердження отримання заявником копії цієї ухвали та час, який сплинув з моменту її отримання заявником, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що недоліки апеляційної скарги не усунуто, її нову редакцію до суду не подано, тому наявні, передбачені частиною третьою статті 185 ЦПК України підстави для повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалу суду апеляційної інстанції від 14 серпня 2020 року про залишення апеляційної скарги без руху заявник отримав із запізненням, а саме 02 жовтня 2020 року Верховний Суд визнає безпідставними, оскільки такі спростовуються фактичними обставинами справи, а саме, направленням копії зазначеної ухвали апеляційного суду на адреси листування, зазначені заявником в апеляційній скарзі, та фактом вручення судового рішення засобами поштового зв`язку за цими адресами.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2020 рокує необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Отже, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження щодо оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 11 вересня 2020 року на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 3 частини першої статті 389, статтями, пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання дій та рішень незаконними, стягнення майнових збитків та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко