Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 361/4822/18

провадження № 61-12756св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2019 року в складі судді Василишина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 204 230, 42 грн, що складається із заборгованості згідно із рішенням Апеляційного суду Київської області у розмірі 743 571 грн. 80 коп.; інфляційних втрат у розмірі 244 736, 78 грн; процентів за час користування невиплаченою сумою кредиту у розмірі 191 796, 90 грн; 3 % річних, нарахованих на проценти за час користування невиплаченою сумою кредиту в розмірі 8 280, 82 грн; пені, нарахованої на проценти за час користування невиплаченою сумою кредиту у розмірі 15 844, 12 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 02 вересня 2013 року уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 50010446, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 285 507, 87 грн зі сплатою 9, 90 % річних за користування кредитом на строк 60 місяців з метою придбання автомобіля марки «VW», модель «BEETLE» (номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1984 куб. см, 2013 року випуску).

03 вересня 2013 року з ОСОБА_1 був укладений договір застави транспортного засобу № 50010446, за умовами якого відповідач передав у заставу товариству автомобіль марки «VW», модель «BEETLE» (номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1984 куб. см, 2013 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_2 .

17 квітня 2015 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка залишилася без виконання.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року звернуто стягнення на предмет застави в рахунок часткового задоволення заборгованості у розмірі 743 571, 80 грн. Вказане рішення суду пред`явлено до виконання, однак відповідачем не виконано.

Враховуючи викладене, ТОВ «Порше Мобіліті» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором від 02 вересня 2013 року № 50010446 в сумі 743 571, 80 грн, а також судові витрати в розмірі 11 153, 60 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлений розмір заборгованості за кредитним договором від 02 вересня 2013 року - 743 571, 80 грн, тому вказана сума є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягала стягненню з відповідача.

Після пред`явлення вимоги до відповідача про дострокове повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, право позивача як кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок про правильне застосування норм права викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року №14-10цс18 при розгляді справи № 444/9519/12.

Таким чином, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося у зв`язку із пред`явленням вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, то вимоги про стягнення процентів за час користування невиплаченою сумою кредиту, 3 % річних, нарахованих на проценти за час користування невиплаченою сумою кредиту, та пені, нарахованої на проценти за час користування невиплаченою сумою кредиту.

З кредитного договору та умов кредитування вбачається, що сума кожного наступного платежу нараховувалася позивачем у доларах США та визначалася у гривневому еквівалентні, тому підстав для застосування індексу інфляції до вказаної заборгованості немає. Втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 244 736, 78 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті».

В обґрунтування касаційної скарги зазначало, що у кредитному договорі сторони погодили, що усі платежі повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним офіційним курсом, що застосовуються до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному відповідно до пункту 1.3. Загальних умов кредитування

Отже, для сплати кожного чергового платежу на повернення кредиту та додаткового кредиту позивач виставляє рахунок в гривні, який розраховується шляхом застосування обмінного курсу до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту.

Таким чином, на день виставлення позивачем кожного рахунку сума, яка підлягає сплаті відповідачем фіксується у гривнях і в подальшому є незмінною. А тому у випадку прострочення сплати відповідачем суми, визначеної у виставленому позивачем рахунку, вказані грошові кошти можуть піддаватися знеціненню, в тому числі й внаслідок інфляційних процесів.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року в справі № 361/6884/15-ц встановлено, що на 28 серпня 2015 року у відповідача виник обов`язок сплатити на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість у розмірі 743 571, 80 грн, яка не підлягає перерахуванню відповідно до курсу іноземної валюти та залишається незмінною.

Оскільки заборгованість по тілу кредиту та процентах за користування коштами не була сплачена на день звернення товариства до суду з цим позовом, на вказану суму боргу має нараховуватися індекс інфляції за весь час прострочення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

25 липня 2019 року справа № 361/4822/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_1 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Межі касаційного перегляду

Судові рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 743 571, 80 грн, а також вирішення вимог про стягнення процентів за час користування невиплаченою сумою кредиту, 3 % річних, нарахованих на проценти за час користування невиплаченою сумою кредиту та пені, нарахованої на проценти за час користування невиплаченою сумою кредиту в касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 02 вересня 2013 року ТОВ «Порше Мобіліті» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 50010446, за умовами якого позичальник отримав в кредит 285 507, 87 грн (еквівалент суми кредиту 35 113, 50 доларів США) строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % річних за користування кредитом. Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки «VW», модель «BEETLE» (номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 984 куб. см, 2013 року випуску).

У подальшому сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору та договір про внесення змін /Додаткову угода № 1 до кредитного договору 28 жовтня 2014 року.

Відповідно до пунктів 1.2 й 1.3.1 Загальних умов кредитування додаток до Кредитного договору позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії кредит у повному обсязі, сплатити проценти за використання кредиту, а також інші платежі відповідно до умов кредитного договору.

Розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником на повернення кредиту, визначено у еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Пунктами 1.4.2, 1.4.3 вказаних Умов передбачено, що повернення кредиту здійснюється позичальником у повному обсязі в терміни, встановлені Графіком погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими Загальними умовами кредитування передбачено інші строки повернення кредиту.

До 10 числа кожного місяця компанія надсилає позичальнику відповідні рахунки для сплати чергового платежу, відповідно до Графіка погашення кредиту. Черговий платіж підлягає сплаті у строк відповідно до Графіку погашення кредиту.

Загальними умовами кредитування передбачено право дострокового повернення суми кредиту (пункт 3.2)

03 вересня 2013 року сторони уклали договір застави транспортного засобу № 50010446, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О. С., зареєстрований у реєстрі № 1860, за яким ОСОБА_1 передав у заставу товариству автомобіль марки «VW», модель «BEETLE» (номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1984 куб. см, 2013 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_2 .

15 листопада 2014 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 уклали Додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору застави транспортного засобу № 50010446 від 03 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. за реєстровим № 1860.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором 17 квітня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» направило на його адресу вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором відповідно до пункту 3.2 Загальних умов кредитування.

Вказана вимога ТОВ «Порше Мобіліті» залишилася без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 50010446 від 02 вересня 2013 року у розмірі 743 571, 80 грн звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «VW», модель «BEETLE» (номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1984 куб. см, 2013 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_2 шляхом його вилучення у ОСОБА_2 з подальшим продажем з публічних торгів.

03 жовтня 2016 року на підставі вказаного судового рішення Броварським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця від 27 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/361/241/16, виданого 03 жовтня 2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26 червня 2018 року виконавчий документ: виконавчий лист № 2/361/241/16, виданий 03 жовтня 2016 року повернутий стягувачу відповідно до заяви від 21 червня 2018 року.

Встановлено, що рішення про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не виконане.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 369/3441/16-ц (провадження № 61-12336св20) зазначено, що: «підписуючи кредитний договір, графік погашення і Загальні умови кредитування, ОСОБА_1 без будь-яких зауважень чи застережень надала свою згоду на вираження еквіваленту свого грошового зобов`язання в іноземній валюті (доларах США), складання графіку погашення кредиту в іноземній валюті та на застосування формули визначення кінцевого розміру належного до сплати платежу з урахуванням відповідного обмінного курсу, встановленого на дату виставлення відповідачем рахунку про сплату чергового щомісячного платежу. Тобто на етапі підписання договору заявник знав про те, що вказані у графіку погашення заборгованості суми у доларах США при їх обрахунку за обмінним курсом національної валюти можуть змінюватися, що обумовлено погодженим при підписанні договору характером розрахунків».

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» інфляційних втрат дійшов правильного висновку, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору від 02 вересня 2013 року є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надала належна оцінка апеляційним судом й вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в оскарженій частині залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

СуддіН. О. Антоненко І. О. Дундар М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов