Ухвала

Іменем України

18 червня 2021 року

м. Київ

справа № 359/211/17

провадження № 61-9208ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року у складі судді Борекць Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Семенюк Т. А., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила поділити в натурі жилий будинок АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на відокремлену частину домоволодіння, що становить 9/16 частини та складається з: приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, загальною площею 82,3 кв. м та жилою площею - 39,4 кв. м, надвірних будівель і споруд: сарай та вбиральня, частини огорожі та хвіртки. За відповідачем позивач просила визнати право власності на частину домоволодіння, що становить 7/16 частини та складається з: приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 загальною площею 39,9 кв. м та жилою - 19,4 кв. м, надвірних будівель та споруд - сарай, погріб, вбиральня, літній душ, частина огорожі, хвіртка. Також позивач просила в зв`язку з проведеним поділом припинити право спільної часткової власності на вказаний жилий будинок, визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,1252 га, та виділити їй у користування 9/16 частини земельної ділянки площею 0,070425 га, а відповідачу - 7/16 частини, площею 0,054775 га.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 20 вересня 2018 року було прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою та закрито провадження у цивільній справі в частині цієї позовної вимоги.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року, позов задоволено. Проведено поділ домоволодіння у наступному порядку: у власність ОСОБА_1 виділено відокремлену частину житлового будинку, що складається з коридору 1-1 площею 7,3 кв. м, коридору 1-2 площею 4,6 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 14,7 кв. м, житлової кімнати 1-4 площею 10,8 кв. м, житлової кімнати 1-5 площею 13,9 кв. м, кухні 1-6 площею 8,6 кв. м та санвузла (ванної) 1-7 площею 4,2 кв. м, а також сарай «Г», вбиральню «Д», хвіртку № 1 та 1/2 частини огорожі № 3, що становлять 55,9 % домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У власність ОСОБА_2 виділено відокремлену частину житлового будинку, що складається з коридору 2-1 площею 8,4 кв. м, передпокою (прихожої) 2-2 площею 6,4 кв. м, житлової кімнати 2-3 площею 19,4 кв. м та коридору 2-4 площею 5,7 кв. м, а також сарай «Б», убиральню «В», літній душ «Е», погріб «Ж», хвіртку № 2 та 1/2 частини огорожі № 3, що становлять 44,1 % домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння припинено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за відхилення від ідеальної частки у домоволодінні в розмірі 1 038,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 10 900,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що заявлені вимоги про поділ в натурі будинку та господарських будівель і споруд відповідають часткам кожного із спадкоємців і між ними склався такий порядок користування приміщеннями.

У травні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 19 квітня 2018 року у справі № 645/3899/14-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 667/8215/15-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 464/7038/18, від 20 січня 2021 року у справі № 2-48/11.

Вказує на те, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишився той факт, що проведення поділу будинку є неможливим, оскільки до його складу входить самочинно збудований об`єкт нерухомого майна «а3», (приміщення 2-1), що свідчить про набуття житловим будинком в цілому нових якісних характеристик.

Переконує, що висновок експертизи не міг бути взятий судом до уваги для з`ясування обставин щодо визначення варіантів поділу житлового будинку, надвірних господарських будівель та споруд, оскільки ґрунтується на недостовірних даних, які не відповідають дійсності.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 належить 9/16 часток, а ОСОБА_2 - 7/16 часток у цьому об`єкті нерухомого майна. Наведені обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 2 липня 2020 року та на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Зі змісту технічних паспортів на житловий будинок убачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ. «А-І» та таких надвірних будівель та господарських споруд: сараю літ. «Б», убиральні літ. «В», сараю літ. «Г», убиральні літ. «Д», літнього душу літ. «Е», погребу літ. «Ж», хвіртки № 1, хвіртки № 2 та огорожі № 3. Житловий будинок складається з коридору 1-1 площею 7,3 кв. м, коридору 1-2 площею 4,6 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 14,7 кв. м, житлової кімнати 1-4 площею 10,8 кв. м, житлової кімнати 1-5 площею 13,9 кв. м, кухні 1-6 площею 8,6 кв. м, санвузла (ванної) 1-7 площею 4,2 кв. м, коридору 2-1 площею 8,4 кв. м, передпокою (прихожої) 2-2 площею 6,4 кв. м, житлової кімнати 2-3 площею 19,4 кв. м та коридору 2-4 площею 5,7 кв. м.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 22 листопада 2017 року № 1-22/11, складеного судовим експертом Товариством з обмеженою відповідальністю «Український центр судових експертиз» ОСОБА_4 , поділ домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , можливо здійснити з незначним відхиленням від ідеальних часток.

Зокрема, власнику 9/16 частини в цьому об`єкті нерухомого майна виділяється відокремлена частина житлового будинку, що складається з коридору 1-1 площею 7,3 кв. м, коридору 1-2 площею 4,6 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 14,7 кв. м, житлової кімнати 1-4 площею 10,8 кв. м, житлової кімнати 1-5 площею 13,9 кв. м, кухні 1-6 площею 8,6 кв. м та санвузла (ванної) 1-7 площею 4,2 кв. м, а також сарай літ «Г», убиральня літ. «Д», хвіртка № 1 та 1/2 частини огорожі № 3, що становлять 55,9 % домоволодіння за вказаною адресою.

Власнику 7/16 часток у спірному домоволодінні виділяється інша відокремлена частина житлового будинку, що складається з коридору 2-1 площею 8,4 кв. м, передпокою (прихожої) 2-2 площею 6,4 кв. м, житлової кімнати 2-3 площею 19,4 кв. м та коридору 2-4 площею 5,7 кв. м, а також сарай літ. «Б», убиральня літ. «В», літній душ літ. «Е», погріб літ. «Ж», хвіртка № 2 та 1/2 частини огорожі № 3, що становлять 44,1 % домоволодіння за вказаною адресою. За таким варіантом поділу власник 7/16 часток в спірному домоволодінні зобов`язується відшкодувати власнику 9/16 часток у цьому ж об`єкті нерухомого майна компенсацію за відхилення від його ідеальної частки у домоволодінні у розмірі 1 038,00 грн.

При визначенні варіанту поділу будинку, експерт не включав до площі частин будинку самочинне перебудоване приміщення, оскільки таке приміщення не є об`єктом спільної часткової власності.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Установивши, що сторони у справі не досягли згоди щодо виділу в натурі належних їм часток у праві спільної часткової власності, а також врахувавши висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 22 листопада 2017 року № 1-22/11, встановлено, що виділення часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 , є технічно можливим та надано варіант поділу (виділу) часток, який співпадає з фактичним та таким, що склався між сторонами, порядком користування домоволодіння, із найменшим відхиленням від ідеальних часток співвласників.

Твердження заявника про те, що домоволодіння не могло бути поділено в натурі, оскільки до його складу входить самочинне будівництво (добудови « а3 »), є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону (пункт 3.11 Інструкції).

Таким чином, виділ в натурі частки із спільної власності на будинок унеможливлюється наявністю самочинних об`єктів будівництва або у складі будинку, з якого визначаються частки співвласників, або у складі частки, що виділяється.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 367 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з правилами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, призводить до визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без відповідного документа місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (підпункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації)).

Поняття реконструкція об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, згідно з яким реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають врахуванню при поділі (виділі) об`єкту нерухомого майна ті приміщення, які є самочинно збудованими (реконструйованими, перепланованими).

Суд виходить також з міркувань забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

Правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи на підставі оцінки кожного здобутого доказу окремо і всіх доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, взявши до уваги технічну можливість виділу співвласникам їхніх часток у спільній частковій власності без врахування самочинного будівництва, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 127/6698/16-ц (провадження № 61-18773св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11.

Таким чином, доводи заявника у касаційній скарзі про те, що спірний житловий будинок містить у собі самочинну добудову « а3 » (приміщення 2-1), яке у встановленому законом порядку сторонами не було узаконене, а тому взагалі не може бути поділено в натурі, є безпідставними, оскільки під час вирішення питання про поділ домоволодіння у цій справі експертом та судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано самовільно збудоване приміщення, воно не було предметом позовних вимог, не є предметом розподілу, під час проведення експертизи самочинно збудоване приміщення до розрахунку включено не було.

Доводи представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у касаційній скарзі що суди не повинні були брати до уваги висновок експерта, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик