Житомирський апеляційний суд
Справа №293/293/21 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 32 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження. в м. Житомирі цивільну справу № 293/293/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Збаражського О.М. у смт Черняхові,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 40 000 грн, отриманих безпідставно за розпискою від 13.07.2018.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що 13.07.2018 він передав ОСОБА_2 40 000 грн. з метою укладення договору оренди земельної ділянки на території Горбулівської сільської ради, яка перейшла їй у спадщину від ОСОБА_3 , про що відповідачка склала розписку. Разом з тим, станом на 18.01.2020 між ним та відповідачкою договору оренди укладено не було, у зв`язку із чим позивач звернувся до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення безпідставно набутих нею коштів на його банківські реквізити, однак остання спірних коштів так і не повернула. Виходячи із наведеного, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування норм права до спірних правовідносин і керувався нормами матеріального права, що виникають із договорів позики. Інші доводи апеляційної скарги аналогічні мотивам позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог, посилався на положення ст. 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказав, що маючи намір укласти договір оренди земельної ділянки із ОСОБА_2 , передав останній 40 000 грн в рахунок виконання зобов`язань по орендній платі за майбутнім договором.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 13.07.2018 ОСОБА_2 склала розписку про отримання орендної плати за землю за ОСОБА_3 в сумі 40 000 грн, зазначила, що претензій не має, а всі необхідні документи зобов`язалась підписати (а.с.6).

18.01.2020 ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення оплати за оренду земельної ділянки в розмірі 40 000,00 грн, протягом двох тижнів (а.с. 7).

Позивач зазначив, що згідно вимоги ОСОБА_2 кошти не повернула, а тому він звернувся до суду за захистом своїх майнових прав, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції оцінив розписку від 13 липня 2018 року, застосувавши норми ЦК України що регулюють договірні відносини позики, і дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 40000,00 грн саме у позику, зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у розписці відсутнє. Навпаки, зі змісту розписки встановлено, що грошові кошти отримані як орендна плата за землю. Крім того, суд зазначив, що згідно з розпискою від 13 липня 2018 року ОСОБА_2 лише зобов`язалась підписати всі необхідні документи, а не повернути отриману орендну плату за землю, тому дійшов висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано позов.

Також суд вважав, що відсутні підстави також для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів того, що відповідач безпідставно зберіг чи отримав грошові кошти саме за рахунок позивача. Навпаки, зі змісту розписки встановлено, що грошові кошти отримані як орендна плата за землю. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність будь-яких правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 40000,00 грн, а тому відмовив в задоволенні позову за безпідставністю.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до положень ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив, що передав ОСОБА_2 40 000 грн з метою укладення договору оренди землі. Оскільки договір укладено не було, то позивач вважав, що відповідач набула гроші без достатньої правової підстави.

На підтвердження свого порушеного права позивач надав розписку, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 40 000 грн як орендну плату за землю за ОСОБА_3 .

Аналізуючи зміст поданого доказу, колегія суддів зазначає, що із тексту розписки не вбачається, що гроші відповідачці передав саме ОСОБА_1 .

При цьому, жодних доказів, які б підтверджували, що вищенаведена сума грошових коштів надавалась саме позивачем з метою укладення в майбутньому договору оренди, матеріали справи не містять, відсутні також будь-які інші докази, підтверджуючі взагалі відносини між сторонами і будь-яке право вимоги саме позивачем.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довів наявність свого порушеного права, що є підставою для звернення з позовом до суду з метою захисту своїх прав, а тому суд відмовляє у задоволенні позову із наведених підстав.

Суд не аналізує правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що регулюють відносини позики, оскільки суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, мотивувальна частина ухваленого судом рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права, підлягає зміні з викладенням її в редакції цієї постанови.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. Дана справа є малозначною в силу закону.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 17.06.2021.

Головуючий Судді