Номер провадження: 22-ц/813/3817/21
Номер справи місцевого суду: 504/2099/19
Головуючий у першій інстанції Жовтан П. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

встановив:

18 червня 2019 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Шевчук К.М. звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, за участю заінтересованої особи - Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області).

Заява вмотивована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні, в місті Одеса. На теперішній час заявник не має інших документів, що посвідчують його особу. З моменту народження та по цей час ОСОБА_1 постійно проживає на території України, в тому числі і 24 серпня та 13 листопада 1991 року.

За цей час він жодного разу не покидав межі України. Мати заявника, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батько заявника, ОСОБА_3 також помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті батьків ОСОБА_1 почав жити з бабусею, хоча опіка над ним не встановлювалася. По досягненню 16-ти річного віку заявник не зміг оформити паспорт громадянина України, адже його народження не було зареєстроване і в нього не було законного представника. В селі Корсунці Комінтернівського району Одеської області проживають його брати і сестри, а також інші родичі.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, за участю заінтересованої особи ГУ ДМС України в Одеській області, було задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставить питання про скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2019 року, та постановлення нового, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 03.02.2021 року, на 13.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 120-123).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (а.с. 130), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 10.02.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Обгрунтовуючи свою заяву, заявник ОСОБА_1 вказав, що він одружений за ромськими традиціями та має дітей. Однак, офіційно оформити свій шлюб заявник не може через відсутність документів, що посвідчують його особу. Зазначене свідчить, що всі життєво важливі та значимі інтереси ОСОБА_1 тісно пов`язані з Україною, а саме - з селом Корсунці Лиманського (колишнього Комінтернівського) району Одеської області. Серйозна проблема, з якою заявник зіткнувся після того, як досягнув віку паспортизації і яку до цього часу не може розв`язати - це відсутність документів, які б підтверджували його особу, а також громадянство, через що він позбавлений можливості користуватися своїми правами.

Таким чином, заявник ОСОБА_1 знаходиться у вкрай вразливому становищі, через відсутність дійсних документів, що посвідчують його особу, а тому позбавлений можливості реалізувати низку своїх фундаментальних прав і свобод: офіційно працевлаштуватися та отримувати дохід, отримати медичну допомогу і лікування, вступити в шлюб, визнати батьківство щодо дітей тощо.

Звернувшись із заявою про встановлення особи ОСОБА_1 та належності його до громадянства України до Лиманського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області, він отримав довідку від 11.08.2018 р. №980/1, в якій зазначено, що проведеною за його заявою перевіркою встановлено особу, але не встановлено належності до громадянства України (а.с.15).

Таким чином, оскільки батьки заявника не зареєстрували його народження, а також місце проживання, отримати довідку що підтверджує факт постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року, є неможливим.

З огляду на викладене, представник заявника ОСОБА_1 адвокат Шевчук К.М. просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року, оскільки іншим чином, ніж шляхом звернення до суду, заявник ОСОБА_1 не може.

Заперечуючи проти задоволення заяви, заінтересована особа ГУ ДМС України в Одеській області надало до суду відзив на заяву, в якій просило залишити без розгляду заяву, зазначивши, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі Порядок), отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним (а.с.26-32).

При цьому представник ГУ ДМС України в Одеській області посилався на лист Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно якого не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема, належності до певної національності; набуття громадянства України громадянином іншої держави. При цьому ГУ ДМС зазначає, що проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991р., а отже у даному випадку наявний спір про право, який повинен розглядатися в порядку позовного провадження, тому заява підлягає залишенню без розгляду.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.08.2016р. встановлено факт народження ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , на території України ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Одеса Одеської області у батьків: ОСОБА_3 , 1955 року народження, та ОСОБА_2 , 1956 року народження (а.с.13).

На підставі вказаного рішення суду 30.12.2016р. відбулася реєстрація актового запису № 10 про народження ОСОБА_1 та видано свідоцтво про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Суд також вказав, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.08.2013 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 на території України, а саме в с.Корсунці Комінтернівського району Одеської області, з 21.03.1985 року по теперішній час (а.с.11).

Крім того, із копії довідки №2899 від 11.07.2018р. вбачається, що ОСОБА_1 дійсно мешкає з народження без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Відповідно до довідки Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 11.08.2018р., ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно звертався до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про встановлення особи. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України (а.с.15).

Згідно копії акту проживання від 27.09.2017р., ОСОБА_1 дійсно мешкав з родиною за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_4 родина змінила адресу у цьому ж селі, АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 мешкає по теперішній час без реєстрації (а.с.16).

Також суд допитав в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 які підтвердили, що дійсно ОСОБА_1 у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року проживав на території України. Зокрема їм відомо, що ОСОБА_1 - представник ромської національної меншини, з народження і по теперішній час проживає в с.Корсунці Лиманського району Одеської області, в школі не навчався, батьки його померли у восьмидесятих роках, він виховувався бабусею, і у нього немає паспорта.

Так, розглядаючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є особи, що постійно проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також особи, які приживали на території України станом на 13 листопад 1991 року і не були громадянами інших держав. Разом з тим, документи, які відповідно до законодавства мають бути надані до міграційної служби для здійснення процедури підтвердження громадянства та отримання паспорту у ОСОБА_1 відсутні.

У відповідності до п.1 і п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» №2235-111 від 18.01.2001 р., громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до п.10 Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає документи, перелік яких зазначений у вказаному Порядку, у тому числі судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

Крім того, суд правильно вказав, що ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження.

За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй практиці, які висловлені в його постанові у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.08.18 року у справі № 363/214/17-ц.

У відповідності до Листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України». Для встановлення факту належності до громадянства України залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;

Крім того, відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Тобто, у відповідності до ч 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку може бути встановлений факт постійного проживання на території України.

Також суд дійшов правильного висновку про те, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття ним громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання ОСОБА_1 громадянства України у встановленому законом порядку. Разом із тим представником заінтересованої особи ГУДМС України в Одеській області Майданюк С.М. не надано суду доказів, які б спростовували доводи заяви ОСОБА_1 .

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про передчасність звернення ОСОБА_1 до суду із заявою та про необхідність залишення його заяви без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На підставі п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Разом з тим, згідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 1991 року (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» 2001 року. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. На вказане посилався Верховний Суд в постанові від 07.08.2019 року, в справі № 366/1906/18 за заявою особи про встановлення факту постійного проживання на території України з 1990 року.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлення факту проживання на території України станом на 1991 рік необхідно ОСОБА_1 для підтвердження його приналежності до громадянства України та оформлення паспорта громадянина України.

Виходячи з того, що предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення юридичного факту, який має значення для апелянта та відсутні будь-які майнові або немайнові вимоги до будь-яких осіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі відсутній спір про право.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник ГУ ДМС України в Одеській області не вказав, про яке право та між ким мається спір у ОСОБА_1 та з яким позовом і до кого він має право звернутись в порядку позовного провадження. Судом не було враховано, що для набуття громадянства України встановлений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, виходу з громадянства України.

Одними із документів, який має надаватись до ГУ ДМС України в Одеській області для встановлення громадянства України є саме судове рішення про становлення факту проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року, або станом на 13.11.1991 року, а не будь-яке інше судове рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областізалишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

О.М. Таварткіладзе