Постанова

Іменем України

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 569/1589/19

провадження № 61-19656св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовомОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського Рівненської області суду від 15 липня 2020 року, ухвалене суддею Панас О. В., та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної інспекції у Рівненській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати протиправною та скасувати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстровану Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 24 грудня 2015 року за № 69.

Позов обґрунтовано тим, що він є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями, а саме: «2-1»- коридор, «2-2» - передня, «2,4; 2-3» - жила, «2-5» - ванна, «2-6» - кухня, «Г-1» - сарай, «в» - вбиральня, «г» - вбиральня, Ѕ №1 - огорожа; «К-1» - гараж., загальною площею 48,3 кв. м, жилою -25,5 кв. м. Іншими співвласниками цього будинковолодіння є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

24 грудня 2015 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № РВ69, а саме господарських приміщень: гаража «Б-1», літньої кухні «Ж-1», сараю «Д-1», замовниками якої були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У пункті 15 декларації, крім інформації про об`єкт будівництва, визначений в пункті 1 («Житловий будинок (реконструкція частини житлового будинку) за адресою: АДРЕСА_1 », містяться також дані і про ті об`єкти нерухомого майна (нежитлові приміщення), а саме: гараж «Б-1», літня кухня «Ж-1», сарай «Д-1», які не могли бути прийняті в експлуатацію, оскільки право на будівництво цих об`єктів не набувалося ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в установленому законом порядку.

Звертаючись з вимогою про визнання протиправною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, ОСОБА_1 посилався на те, що реєстрацією в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області зазначеної декларації порушені його права як власника Ѕ частини вказаного вище будинковолодіння, оскільки відповідачі внесли в неї недостовірні відомості, які стали підставою для реєстрації права власності на цілу частку вказаних господарських будівель, чим позбавили його права узаконення належних йому об`єктів нерухомого майна.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня

2020 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог, оскільки встановлено, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , ніяким чином, отримавши декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, не порушили прав власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, яке йому належить на праві приватної власності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

31 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та не дослідити зібрані у справі докази (пункти 1, 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Фактичні обставини у справі, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до договору дарування від 29 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 , останній отримав в дар 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами: «2-1»- коридор, «2-2» - передня, «2,4; 2-3» - жила, «2-5» - ванна, «2-6» - кухня, «Г-1» - сарай, «в» - вбиральня, «г» - вбиральня, 1/2 №1 огорожа; «К-1» - гараж, загальною площею 48,3 кв. м, жилою 25,5 кв. м., що знаходяться по АДРЕСА_1 (а. с. 117, т. 1).

Також згідно з договором дарування від 29 серпня 2006 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0261 га, яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ЯА № 059130, виданого Рівненською міською радою 07 липня 2004 року, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 119, 120, т. 12).

20 січня 2004 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю видано дозвіл ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 (а. с. 14, т. 1).

24 грудня 2015 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області у відповідності до чинного законодавства було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № РВ69, а саме господарських приміщень: гаража «Б-1», літньої кухні «Ж-1», сараю «Д-1» (а. с. 5 - 7, т. 1).

Відповідно до державних актів на право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на земельні ділянки серія РВ № 033788, кадастровий номер : :01:020:0012, площею 0,0386 га; серія РВ № 033789, кадастровий номер земельної ділянки :01:020:0014, площею 0,0054 га, спірні господарські будівлі (гараж «Б-1», літня кухня «Ж-1», сарай «Д-1») розміщені на земельних ділянках, які належать їм.

Рішенням Рівненського міського суду від 06 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-6679/11 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на майно - будівля Ж-1 (літня кухня) впорядку спадкування за законом. У цій справі судом було встановлено, що будівля «Ж-1» (літня кухня) знаходиться на приватизованих земельних ділянках ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та перебуває у їх користуванні. Ними проведено в кухні перебудову й добудовано тамбур, укладено договори користування електроенергією та газопостачання.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 1715/14938/12 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Другої Рівненської державної нотаріальної контори, КП «Рівненське бюро технічної інвентаризації» про визнання нотаріальних дій протиправними, зобов`язання внести зміни до свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності. У цій справі судом встановлено, що право власності у встановленому законом порядку за ОСОБА_6 на спірну будівлю «Ж-1» (літня кухня) ніколи не визнавалося, тому відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України за ОСОБА_1 не може бути визнано у порядку спадкування право власності на це приміщення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення відповідають цим вимогам у повній мірі.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Установлено, що предметом розгляду справи, яка переглядається Верховним Судом, є вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Підставою для заявлення таких вимог є те, що реєстрацією в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області зазначеної декларації порушені права позивача як власника Ѕ частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі внесли в неї недостовірні відомості, які стали підставою для реєстрації права власності на цілу частку вказаних господарських будівель, чим позбавили його права узаконення належних йому об`єктів нерухомого майна.

Вирішуючи підставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суди встановили, що зазначення в декларації недостовірних даних не знайшли свого підтвердження, оскільки зареєструвавши декларацію № 69 про готовність до експлуатації об`єкта Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області діяло як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків перевірило, як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості, зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи й доводи ОСОБА_1 про те, що реконструкцією відповідачками об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень), а саме: гаража «Б-1», літньої кухні «Ж-1» та сараю «Д-1» з подальшим оформленням права власності на них порушуються його права як співвласника частини цього спадкового майна, оскільки встановлено, що спірні приміщення мають статус новоствореного майна.

Вищезазначеними судовими рішеннями у справах № 2-6679/11, № 1715/14938/12 встановлено, що спірні будівлі до складу спадщини не входили. Ці обставини встановлені судами, в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

За таких обставин суди дійшли висновку про те, що позивач не надав судам належних та допустимих доказів про те, що він є власником Ѕ частини господарських будівель (гаража «Б-1», літньої кухні «Ж-1», сараю «Д-1»), та, що оспорюваною декларацією порушуються його права як власника цих приміщень.

Крім того, вирішуючи спір, суди взяли до уваги чинність дозволу на виконання будівельних робіт від 20 січня 2004 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні всіх обставин у справі та правильній оцінці наявних у справі доказів.

При цьому колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звертає увагу на те, що з огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору - про визнання протиправною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації - дана справа підлягала розгляду за правилами, визначеними Кодексом адміністративного судочинства України. Однак ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі № 1740/2464/18 за його позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області про визнання протиправною та скасування декларації, у зв`язку з тим, що спір не належить до юрисдикції адміністративних судів. Таким чином, позивач втратив можливість розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) Європейський суд з прав людини констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Враховуючи вищенаведені обставини справи, визначивши пріоритетом забезпечення сторонам права на судовий захист, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про можливість завершення розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 161/7438/18.

У той же час посилання у касаційній скарзі на те, що судами не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17 (провадження № 61-47454св18), Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 804/2872/16 (провадження № К/9901/14480/18) та від 08 листопада 2019 року у справі № 810/4223/15 (провадження № К/9901/16637/18), є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними, виходячи із встановлених у цій справі конкретних обставин.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського Рівненської області суду від 15 липня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: О. С. Ткачук

А. А. Калараш

Є. В. Петров