ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3936/21 Справа № 204/6351/20 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Національного аерокосмічного університету ім.М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

за апеляційною скаргою Національного аерокосмічного університету ім. М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут»

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до до Національного аерокосмічного університету ім.М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, в якій позивач просив: - визнати незаконним та скасувати накази відповідача №879-ВК від 12.05.2020 та №885-ВК від 12.05.2020 щодо звільнення позивача з посад молодшого наукового співробітника (12 розряд) на повну ставку в підрозділ Д204-3/2017-П, та інженера 1 (першої) категорії, підрозділ: 204 Кафедри технології виробництва авіаційних двигунів (0,5 ставки) відповідно; -поновити позивача в Національному аерокосмічному університеті ім.М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» на посадах молодшого наукового співробітника (12 розряд) на повну ставку в підрозділ Д204-3/2017-П, та інженера 1 (першої) категорії, підрозділ: 204 Кафедри технології виробництва авіаційних двигунів (0,5 ставки); стягнути на користь позивача середній заробіток в розмірі 32090,05 грн. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що згідно з трудовим договором від 27.12.2017 року він був прийнятий на роботу (по основній роботі) до Відповідача на посаду молодшого наукового співробітника на 1,000 ставку (12 тарифний розряд) в структурний підрозділ: Науково-дослідний центр інноваційних технологій в машинобудуванні Кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів - за науковою темою: Д204-3/2017-П - на строк з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. Також згідно з наказом №2774-ВК від 28.12.2017 р. Відповідачем було продовжено Позивачу роботу на посаді молодшого наукового співробітника НДЦ кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів за строковим трудовим договором - на строк з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. Також, 07.03.2018 року Позивач був прийнятий на роботу (за сумісництвом) до Відповідача на посаду інженера 1 (першої) категорії на 0,500 ставки в структурний підрозділ: 204 Кафедра технології виробництва авіаційних двигунів - на строк з 14.03.2018 р. по 31.12.2018 р. на умовах строкового трудового договору. Згідно з наказом Міністра оборони України №704 від 09.11.2018 р. Позивач був призваний Київським РВК м. Харків на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 (вісімнадцять) місяців з 12.11.2018 p., що підтверджується довідкою ВЧ А0355 від 03.08.2020 року. Згідно з наказом №2679-ВК від 12.11.2018 р. Відповідачем було вивільнено Позивача від обов`язків з 12.11.2018 р. - як такого, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ. Згідно з наказами №3102-ВК від 20.12.2018 р. та № 3076-ВК від 26.12.2019 р. Відповідачем було продовжено Позивачу трудові відносини на посаді молодшого наукового співробітника відділу організації та впровадження науково-дослідної роботи - як такому, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ - з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. та з 01.01.2020 р. по 12.05.2020 р. відповідно. 28.04.2020 р. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом та з Позивачем був укладений контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу - строком на 1 (один) рік з 28.04.2020 р. по 28.04.2021 p. Згідно з наказами № 885-ВК від 12.05.2020 р. та № 879-ВК від 12.05.2020 р. Відповідачем було звільнено Позивача 12.05.2020 р. відповідно з основного місця роботи та з роботи за сумісництвом на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору - як такого, що закінчив військову службу за призовом осіб офіцерського складу ЗСУ. Отже, Позивач був призваний на військову службу з 12.11.2018 р. строком на 18 місяців (до 12.05.2020 p.). Під час призову, а саме, 28.04.2020 р. з ним було укладено контракт на проходження військової служби. Таким чином, на момент звільнення з посади він був особою, яка проходила військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а тому, на нього поширювались гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України. В свою чергу, 07.05.2020 р. Позивач відправив Відповідачу заяву про те, що з ним було укладено контракт та просив Відповідача продовжити з ним трудові відносини, тобто зберігати йому місця робіт, посади і середні заробітки, зазначена заява була отримана Відповідачем 12.05.2020 р. Крім того, Позивач був шпиталізований та перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпровському військовому госпіталі (ВЧ А4615) з 28.04.2020 р. по 15.05.2020 р.; 19.05.2020 р. Позивач відправив Відповідачу копії витягу з наказу про укладення контракту та самого контракту. Зазначений лист був повернутий за закінченням встановленого строку зберігання. Таким чином, Позивач зробив все, що від нього залежало задля своєчасного повідомлення Відповідача про укладення контракту, хоча законодавство не покладає на нього цей обов`язок, та не ставить в залежність від цього гарантії, встановлені ст.119 КЗпП України. З огляду на зазначене, позивач вважає звільнення незаконними, а тому накази про звільнення підлягають скасуванню, а Позивач поновленню на роботах з виплатою середнього заробітку, у зв`язку з чим, останній вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою (а.с.2-9).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року, в якому ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Національного аерокосмічного університету ім.М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» (місцезнаходження: 61070, м.Харків, вул.Чкалова, буд.17) про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку задоволено.

Визнано незаконними та скасувати накази Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» № 885-ВК від 12.05.2020 року та № 879-ВК від 12.05.2020 року щодо звільнень ОСОБА_1 з посад молодшого наукового співробітника (12 тарифний розряд) відділу організації та впровадження НДР на 1,000 ставку по основній роботі та інженера 1 (першої) категорії кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів на 0,500 ставки за сумісництвом відповідно.?

Поновлено ОСОБА_1 в Національному аерокосмічному університеті ім.М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» на посадах молодшого наукового співробітника (12 тарифний розряд) відділу організації та впровадження НДР на 1,000 ставку по основній роботі та інженера 1 (першої) категорії кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів на 0,500 ставки за сумісництвом з 13.05.2020 року.

Стягнуто з Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.05.2020 року по 24.09.2020 року в сумі 32090 грн. 05 коп., без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.а.с. 82-84,116-117).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.122-126).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно з трудовим договором від 27.12.2017 року позивач був прийнятий на роботу (по основній роботі) до відповідача на посаду молодшого наукового співробітника на 1,000 ставку (12 тарифний розряд) в структурний підрозділ: Науково-дослідний центр інноваційних технологій в машинобудуванні Кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів - за науковою темою: Д204-3/2017-П - на строк з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року.

Відповідно до наказу №2774-ВК від 28.12.2017 року відповідачем було продовжено позивачу роботу на посаді молодшого наукового співробітника НДЦ кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів за строковим трудовим договором - на строк з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року, що підтверджується записом №19 в трудовій книжці НОМЕР_1 від 28.02.2006 року.?

Згідно з наказом про прийом на роботу №544-ВК від 07.03.2018 року позивач був також прийнятий на роботу (за сумісництвом) до відповідача на посаду інженера 1 (першої) категорії на 0,500 ставки в структурний підрозділ: 204 Кафедра технології виробництва авіаційних двигунів - на строк з 14.03.2018 року по 31.12.2018 року на умовах строкового трудового договору.

Наказом Міністра оборони України №704 від 09.11.2018 року позивач був призваний Київським РВК м. Харків на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 (вісімнадцять) місяців з 12.11.2018 року, що підтверджується довідкою ВЧ А0355 від 03.08.2020 року.

Згідно з наказом №2679-ВК від 12.11.2018 року відповідачем було вивільнено позивача від обов`язків з 12.11.2018 року - як такого, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ згідно ч.5 ст.11 та ч.7 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується записом № 20 в трудовій книжці.

Відповідно до наказу №3102-ВК від 20.12.2018 року та №3076-ВК від 26.12.2019 року відповідачем було продовжено позивачу трудові відносини на посаді молодшого наукового співробітника відділу організації та впровадження науково-дослідної роботи - як такому, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ - з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року та з 01.01.2020 року по 12.05.2020 року відповідно, що підтверджується відповідними записами №21 та №22 в трудовій книжці.

Згідно з витягом з наказу Командувача військ оперативного командування «Схід» (по особовому складу) №116 від 28.04.2020 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом та з Позивачем був укладений контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу - строком на 1 (один) рік з 28.04.2020 року по 28.04.2021 pоку, що також підтверджується копією контракту від 28.04.2020 року.

Наказами №885-ВК від 12.05.2020 року та №879-ВК від 12.05.2020 року відповідачем було звільнено позивача 12.05.2020 року відповідно з основного місця роботи та з роботи за сумісництвом на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору - як такого, що закінчив військову службу за призовом осіб офіцерського складу ЗСУ, що підтверджується відповідними записами №23 та №5 в трудовій книжці.

Також слід зазначити, що 07.05.2020 року позивач відправив Відповідачу заяву про те, що з ним було укладено контракт та просив Відповідача продовжити з ним трудові відносини, тобто зберігати йому місця робіт, посади і середні заробітки. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №187, зазначена заява була отримана Відповідачем 12.05.2020 року.

Крім того, Позивач був шпиталізований та перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпровському військовому госпіталі (ВЧ А4615) з 28.04.2020 року по 15.05.2020 року, що підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №1998 терапевтичного відділення Військово-медичного клінічного центру Східного регіону.

19.05.2020 року позивач відправив відповідачу копії витягу з наказу про укладення контракту та самого контракту. Зазначений лист №461 був повернутий з причини - за закінченням встановленого строку зберігання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачем незаконно прийнято рішення в частині звільнення ОСОБА_1 із займаних посад, а тому, з метою захисту порушеного права позивача необхідно визнати незаконним накази Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» №885-ВК від 12.05.2020 року та №879-ВК від 12.05.2020 року щодо звільнень ОСОБА_1 з посад молодшого наукового співробітника (12 тарифний розряд) відділу організації та впровадження НДР на 1,000 ставку по основній роботі та інженера 1 (першої) категорії кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів на 0,500 ставки за сумісництвом відповідно та поновити позивача на зазначених посадах.

При ухваленні рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, суд посилався на Постанову кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та виходи з того, що середньоденний заробіток позивача за основною посадою складає 232,44 грн., а за роботою за сумісництвом 105,32 грн., тобто обсяг середнього заробітку обрахованого позивачем за період з 12.05.2020 року по 24.09.2020 року (95 робочих днів) складає 32090,05 грн. (232,44х95 + 105,32х95), яка й підлягає стягненню в межах позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

За правилами п.3 ч.1 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту.

Відповідно до вимог п. 2) ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За правилом ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до вимог частини третьої ст.119 КЗпП у редакції, чинній на час звільнення позивача, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (раніше - призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період) або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації (раніше - але не більше одного року), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин та не робить винятків щодо форми працевлаштування (основної роботи чи роботи за сумісництвом).

З огляду на зазначене, припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі №131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року в справі №727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі №640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі №205/1993/17, від 10 жовтня 2018 року у справі №369/14205/17-ц.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Як вбачається із матеріалів справи, позивач був призваний на військову службу з 12.11.2018 року строком на 18 місяців (до 12.05.2020 pоку).

Під час призову, а саме, 28.04.2020 року з ним було укладено контракт на проходження військової служби.

Таким чином, на момент звільнення з посади позивач був особою, яка проходила військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а тому, на нього поширювались гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України.

Крім того, суд 1 інстанції зазначив, з чим погоджується і колегія суддів, що чинне законодавство не містить також норм, щодо обов`язку працівника, про повідомлення роботодавця про продовження військової служби та не ставить в залежність факт такого повідомлення/неповідомлення з можливістю звільнення працівника.

В свою чергу, як було встановлено судом 1 інстанції, позивачем вживалися заходи щодо повідомлення роботодавця, зокрема направлялися рекомендовані листи з відповідними заявами та документами 07.05.2020 року та 19.05.2020 року.

Окрім того, встановлено, що позивач був шпиталізований та перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпровському військовому госпіталі (ВЧ А4615) з 28.04.2020 р. по 15.05.2020 року, що підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого № 1998 терапевтичного відділення Військово-медичного клінічного центру Східного регіону, що також було перешкодою для завчасного сповіщення роботодавця про факт укладення контракту з МОУ та продовження військової служби в Збройних Силах.

Таким чином, позивачем здійснені вичерпні дії задля своєчасного повідомлення відповідача про укладення контракту, хоча законодавство не покладає на нього цей обов`язок, та не ставить в залежність від цього гарантії, встановлені ст.119 КЗпП України.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного аерокосмічного університету ім. М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: