П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021року м. Київ

Справа № 754/3373/18

Провадження: № 22-ц/824/9184/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного міста Києва від 12 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави недійсним,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.12.2007 року між ним та ПАТ «Приватбанк» укладено кредитний договір №DN80AM10100321 на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, згідно умов якого йому, позивачу, повинні були бути надані банком кредитні кошти у розмірі 10 655,40 доларів США зі строком погашення до 11.12.2014 року зі сплатою 9,96 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання умов кредитного договору у цей же день було укладено договір застави. Однак, вказані договори, на його думку, є недійсними, оскільки банком не виконані умови щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті, як передбачено умовами договору. Зокрема, істотна умова договору про порядок видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України, а саме йому, позивачу, не було відкрито кредитний рахунок, про що свідчить відсутність укладання договору про його відкриття. Також, посилався на те, що кредитний договір підписано ним під впливом обману з боку банку, сторонами не узгоджено усіх істотних його умов, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, у зв`язку з чим він, позивач, не володів інформацією про кінцеву сукупну вартість кредиту та реальнувідсоткову ставку. За таких обставин, просив суд визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір від 12.12.2007 №DN80AM10100321 та договір застави рухомого майна б/н від 12.12.2007 з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного м. Києва від 12 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в матеріалах справи відсутні належним чином завірені копії первинних документів, які підтверджують факт отримання ним, позивачем, кредитних коштів за договором кредиту. Вказане також підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 13-2-43 від 18.06.2019 року, який в порушення ст. 110 ЦПК України, був відхилений судом першої інстанції. Отже, на його думку, судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ч. 2 ст. 640, ч. 2 ст. 1046 ЦК України. Також, районним судом не надано оцінки доказу обману з боку банку стосовно реальної відсоткової ставки, а саме висновку незалежного аудитора, який зазначений у висновку судово-економічної експертизи № 13-2-43 від 18.06.2019 року. Суд першої інстанції не врахував, що єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту кредиту в готівковій іноземній валюті є відкриття клієнту поточного рахунку в банку та перерахування на нього суми кредиту у валюті кредиту або в рамках касового обслуговування, як це передбачено Інструкцією про касові операції в банках України, однак, йому не було відкрито такого рахунку, що є підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Пац Є.О. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» заперечувала проти апеляційної скарги та зазначала, що сторони, ОСОБА_1 та ПАТ «Приватбанк», підписуючи спірний договір, досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач, банк, надав позивачу документи, які передували укладенню договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Отже, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору кредиту та договору застави відповідно до положень статтей 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-13412цс15. Вважала безпідставним посилання позивача на розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що проведений ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитфнформчервіс», оскільки з його змісту убачається, що при його складанні не досліджувалися документи за даним кредитним договором , а відтак такий висновок є одностороннім, та не може вважатись повним та об`єктивним. Доводи позивача щодо порушення банком Інструкції про касові операції в банках України є безпідставними, оскільки сторонами у п. 7.2 передбачений інший порядок виконання зобов`язань банку, а саме: перерахування коштів на рахунок автосалону. Не вірним, на її думку, є і висновок експерта щодо реальної відсоткової ставки, адже виокремлення кредитних коштів на страхові платежі чітко прописано в договорі, і, на розмір коштів, що мають бути повернуті, таке виокремлення не впливає. Висновок експерта ґрунтується лише на начебто невідповідності способу викладення умов договору нормативно-правовим актам, але не доводить того факту, що такі умови не були викладені взагалі або не є тотожними по своїй суті. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203,215 ЦК України та статтями 11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначала, з згідно положень ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини. Проте, ОСОБА_1 таких дій не вчинив, натомість, підписав кредит, отримав кредитні й кошти та вносив грошові кошти на погашення кредиту, тобто, договір ним виконувався. Укладення договору саме в доларах США було вигідним для позивача на момент укладення договору через більш сприятливу відсоткову ставку. Посилання на висновок судово-економічної експертизи є безпідставним, оскільки він не є підставою для визнання кредитного договору та похідного від нього договору застави недійсними, а лише може бути підставою для здійснення перерахунку кредитної заборгованості в разі доведеності таких вимог. Дана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 234/17543/16-ц. Також звертала увагу на те, що позивач пропустив строк позовної давності, про що було заявлено у суді першої інстанції, проте, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності з огляду на відсутність підстав для визнання спірних договорів недійсними.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Білан В.І. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.

Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 12.12.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Приватбанк» укладено кредитний договір №DN80AM10100321 (т. 1 а.с. 8-13).

В забезпечення виконання умов кредитного договору у цей же день між сторонами укладено договір застави рухомого майна, а саме: автомобіля ВАЗ 11193, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 14-18).

У відповідності до п. 1.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, визначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за Договором, зазначені у розділі 7 Договору.

Згідно з п. 1.2 договору позичальник доручає Банку проводити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунках позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п. 7.2 Договору.

Відповідно до п. 7.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 12.12.2007 по 11.12.2014 включно, у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі 14 016, 65 дол. США на наступні цілі: 9 415, 26 дол. США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6, 74 дол. США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN80AM10100321 від 12.12.2007, договором особистого страхування №№DN80LK10100321 від 12.12.2007 на строк до 11.12.2008 в сумі 480, 18 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 753, 22 дол. США, та у розмірі 3 361, 25 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбаченого п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0, 83 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0, 25 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Згідно з п. 7.2 договору для виконання даного договору Банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. При кредитуванні нових та б/в автомобілів, позичальник доручає, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: в сумі 47 500 грн. на поточний рахунок автосалону ТОВ «Авто-Союз 2007», комісію Банку в сумі 753, 22 дол. США, 2 422, 5 грн. на сплату страхових платежів на поточний рахунок Страхової компанії ЗАО СК «Ингосстрах», а також сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі, вказаному в п. 7.1 даного договору на рахунок ДП «Інформаційний центр».

(т. 1 а.с. 67-72).

Додаток № 1 до кредитного договору, що підписаний позивачем,містить загальну вартість кредиту, де зазначено суму кредиту 10 655, 40доларів США, річну процентну ставку в розмірі 9, 96 %, щомісячну винагороду від суми наданого кредиту в розмірі 0,25%, разову винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 8 %, реальну відсоткову ставку - 16, 9 % (т. 1 а.с. 73).

Згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк», сума кредитних коштів, передбачена п. 7.1 договору була конвертована в національну валюту та перерахована у відповідності до п. 7.2 Кредитного договору.

У відповідності до розрахунку заборгованості, виписки з 13.12.2007 року по 19.07.2018 року, позивачем здійснювалось погашення за наданим кредитом.

(т. 1 а.с. 98-112).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачемне наданоналежних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених упозовній заяві.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Викладене узгоджується з правовими висновками, висловленими Верховним Судом України у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та Верховним Судом у постановах

від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17, від 20 травня 2019 року у справі № 300/790/17, від 31 липня 2019 року у справі № 641/3861/15-ц тавід 31 липня 2019 року у справі № 234/17543/16-ц

Установивши, що оспорювані договори як кредиту, так застави, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, вносив платежі на погашення кредитної заборгованості; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору та договору застави недійсними.

Умови кредитного договору, зокрема, п. 7.1 містять суттєві умови кредитування, а саме: суму кредиту, суму страхових платежів за весь період кредитування, розмір відсоткової ставки, розмір підвищеної відсоткової ставки у разі порушення зобов`язань за договором, розмір комісії, що нараховується щомісяця, розмір щомісячного платежу, а в додатку № 1 до договору наведена таблиця загальної вартості кредиту.

Слід відмітити, що ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву 08.12.2007 року, підтвердив те, що він як позичальник отримав інформацію про умови кредитування в Приватбанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість послуги за оформлення договору, термін, на який може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких відомостей про звернення позичальника ОСОБА_1 до банку з приводу порушення його прав як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування, саме в момент укладення оспорюваних правочинів.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач фактично не згоден із діями банку щодо нарахування боргу за спірним кредитним договором, однак, як правильно зазначено судом першої інстанції, оцінка цих дій може мати місце у випадку наявності спору щодо виконання умов договору, натомість питання щодо дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача як на підставу для задоволення позову на висновок судово-економічної експертизи, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), що відповідає правилам частини першої-третьої статті 89 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині не надання судом відповідної оцінки наданому позивачем висновку експертата висновку незалежного аудитора.

Слід відмітити, щочинне, на час укладення оспорюваного договору законодавство, не забороняло надання споживчих кредитів у валюті, таке обмеження запроваджено законодавцем Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Також, не приймаються до уваги суду посилання скаржника на відсутність документального підтвердження факту видачі банком кредиту у валюті, оскільки п. 7.2 кредитного договору сторони узгодили відповідний порядок виконання зобов`язань банку, а саме: шляхом перерахування коштів на рахунок автосалону, при цьому кошти в доларах США були конвертовані банком, що підтверджується меморіальним ордером (т. 1 а.с. 98-100).

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного міста Києва від 12 березня 2021 року- без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного міста Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.В. Іванова

А.А. Пікуль