Справа № 487/3868/21
Провадження № 2-о/487/95/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

за участю:

заявника ОСОБА_1 , її представника адвоката Коваля В.І.

заінтересованої особи ОСОБА_2 , його представника адвоката Канівця Р.В.

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою до заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису строком на 6 місяців, яким визначити наступні обмеження: заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань меншу ніж 500 м до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Обґрунтовуючи свою заяву зазначила, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 17.06.2016. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 продовжував проживати за адресою: АДРЕСА_1 , не зважаючи на те, що вона є власником цієї квартири. При цьому , жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, в її ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає матеріальних збитків їй та житлу. Починаючи з 2020 року між ними почались систематичні конфлікти, ОСОБА_3 став дратівливим, агресивним, став зловживати спиртними напоями, неодноразово застосовував до неї фізичне, економічне, психологічне насилля, через, що вона зверталась до правоохоронних органів. Так, 16.07.2020 звернулась із заявою до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання їй матеріальних та моральних збитків, 09.10.2020 зі скаргою до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання житлу матеріальних збитків, заміни замків на вхідних дверях, не допуску до квартири, завдання економічного насилля; 17.11.2020 зі скаргою на бездіяльність працівників до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області на неодноразові звернення щодо ОСОБА_2 , проте, поліція ніяких дієвих заходів не вживає. Отже проживання з ОСОБА_2 є нестерпним, останній відмовляється переїхати в інше житло, порушує її право на спокійне життя, завдає моральні страждання, заважає вільно користуватися належній їй на праві власності майном, вільно користуватися особистими речами, замінює замки на вхідних дверях, не впускає в квартиру. На її зауваження, прохання не реагує, починає вчиняти насильницькі діяння, ображає, не залишає її у спокої, принижує її честь та гідність. Вказані обставини свідчать факт вчинення відносно неї психічного, фізичного та економічного насилля, їх тривалість та систематичність, про реальність сприйняття нею дій ОСОБА_2 та бажання запобігти їм, оскільки ризик насилля відносне неї є очевидно високим.

У судовому засіданні заявниця та її представник вимоги заяву підтримали, просили про задоволення вимог з підстав зазначених у ній. Також зазначили, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, застосовує до ОСОБА_1 фізичне насильство, душив її, після робочого дня вона не може спокійно відпочивати, оскільки ОСОБА_4 влаштовує скандали, погрожує їй, відключив опалення та воду. Декілька разів викликала працівників поліції, у присутності поліції ОСОБА_2 не заперечував проти її проживання, впускав до дому, але після знову продовжував вчиняти насильство. Інколи працівники поліції не могли потрапити до будинку, оскільки ОСОБА_4 не відчиняв двері. Вона зверталася до органів поліції, але їй було відмовлено у видачі підтвердження щодо її неодноразових звернень до органів поліції. ОСОБА_5 вже тривалий час не може потрапити додому, оскільки постійно ОСОБА_2 змінює замки, ключі не віддає, не погоджується продати будинок та землю та купити для них окреме житло, іншого житла у неї немає, вона проживає за різними адреса у дітей, знайомих.

Заінтересована ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні просили в задоволенні заяви про встановлення обмежувального припису відмовити, зазначивши, що ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , це його єдине житло, постійно сплачує комунальні послуги, тому видача обмежувального напису позбавить його права власності. Факт насильницьких дій ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 , приниження, виказування агресії, образи не підтверджені належними та допустимими доказами, згідно відповіді ГУ НП в Миколаївській області в ході перевірки було встановлено, що об`єктивних доказів, які б підтверджували факти адміністративного чи кримінального правопорушення не встановлено. Відносно ОСОБА_2 не має жодної справи про скоєння останнім правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факт вчинення домашнього насильства. Отже відсутні об`єктивні дані про вчинення ОСОБА_2 дій, передбачених ст.. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

ОСОБА_2 також зазначив, що він не застосовує до ОСОБА_5 будь-яке насильство, вони дійсно не можуть разом проживати у спільній квартирі, він змінює замки, після того як вони ламаються, ОСОБА_5 ключи не просила, тривалий час проживає у іншого чоловіка, він не заперечує щоб заявниця жила у квартирі, але їм разом жити неможливо, навіть відсутнє спальне місце, можливе він зможе виділити їй кут у кімнаті. Дійсно їм пропонують продати квартиру та землю, але дають мало грошей, щоб купити інше житло.

Ухвалою від 10.06.2021 відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду.

Заслухавши заявницю та її представника, заінтересовану особу та його представника дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Норми статей 1, 3, 4, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачають, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на колишнє подружжя.

Діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, серед іншого, ґрунтується на засадах гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1999 року, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.06.2016.

Заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 по Ѕ частки кожний, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2002.

Згідно копії паспортів, що містяться в матеріалах справи, заявниця зареєстрована за вказаною вище адресою з 25.07.2000, а заінтересована особа з 26.03.1985.

Між заявником ОСОБА_1 та зацікавленою особою ОСОБА_2 існують неприязні відносини, виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування квартирою АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні зацікавленою особою ОСОБА_2 визнано ту обставину, що він не має наміру допускати свою колишню дружину ОСОБА_1 до користування квартирою, у якій на даний час він проживає. Свою позицію обґрунтовує тим, що заявник проживає у іншого чоловіка, а зазначене житло є непридатним для їх спільного проживання.

Заявниця стверджує, що незважаючи на розірвання шлюбу, колишній чоловік продовжує тероризувати її, вона постійно потерпає від фізичного та морального насильства, яке вчиняється ним по відношенню до неї, не залишає її у спокої, позбавляє її можливості проживати в квартирі, яка належить їй та ОСОБА_2 на праві власності, змінює замки не впускає до житла, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

На підтвердження зазначеного, заявником надано до суду заява від 16.07.2020 до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області про притягнення її колишнього чоловіка ОСОБА_2 до відповідальності, у зв`язку з тим, що останній не утримує квартиру АДРЕСА_2 , не робить ремонт, не оплачує комунальні послуги, чим завдає їй та житлу матеріальних збитків, їхнє спільне проживання є нестерпним, переїхати проживати в інше житло він відмовляється, у зв`язку з чим вона змушена звертатися із заявою про виселення ОСОБА_2 , оскільки останній порушує її право на спокійне життя та завдає моральних страждань.

09.10.2020 ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання житлу матеріальних збитків, заміни замків на вхідних дверях, не допуску до квартири, завдання економічного насилля, просила вжити заходів для припинення вчинення проти неї домашнього насильства, притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП та терміново видати заборонений припис.

14.08.2020 та 28.10.2020 Заводським ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_1 було надано відповідь проте, що була проведена перевірка за її зверненнями, з ОСОБА_2 була проведена профілактична бесіда та роз`яснено положення ст.. 173-2 КУпАП, перевірка за її заявами була припинена.

17.11.2020 ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на бездіяльність працівників Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області до ГУНП в Миколаївській області, оскільки на неодноразові звернення щодо ОСОБА_2 поліція ніяких дієвих заходів не вживає.

Листом ГУНП в Миколаївської області від 18.12.2020 ОСОБА_1 було повідомлено, що її заяви від 16.07.2020 і 04.12.2020 зареєстровані до єдиного обліку заяв в і повідомлень про вчинення кримінальних правопорушень та інші події Заводським ВП, за результатами їх розгляду об`єктивних доказів, які б підтверджували факти адміністративного чи кримінального правопорушення не встановлено, перевірки припинені, з ОСОБА_2 проведені профілактичні бесіди та роз`яснено положення ст.. 173-2 КУпАП. Відношення які склалися у неї з ОСОБА_2 носять цивільно-правовий характер.

Отже, заявником будь-яких доказів про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ознаками статті ст. 173-2 КУпАП , суду не надано, проведеними правоохоронними органами перевірками не встановлено в діях ОСОБА_2 ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а факт проведення правоохоронцями у 2020 році профілактичної бесіди не може свідчити про систематичне насильство з його боку щодо заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши надані докази, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису не підлягає задоволення, оскільки у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 фізичного, економічного та психологічного насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4,13, 82, 263, 265, 350-1 350-6 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С.М. Афоніна