СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. №2/759/2122/21
Святошинський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді - Горбенко Н.О., за участі секретаря судового засідання - Савіцькій Л.Д., без участі сторін, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.
Представник позивача звернулася з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12.03.2021 провадження у цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.0;.2019р7, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., реєстровий номер №4044. На момент набуття квартири у власність в останній був зареєстрований син продавця ОСОБА_2 , але не проживав там на дату купівлі-продажу квартири та не проживає й на дату звернення позивача з позовом до суду . У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідачі відзиву на позовну заяву до суду не подавали, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи.
Позивач в судове засідання не з`явився, представником подано заяву про розгляд справи без його участі, з зазначенням про підтримання позовних вимог.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідачі, з огляду на положення ст.128 ЦПК України, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Позивачці на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.08.2019Р посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. , реєстровий номер № 4044 (а.С.3-4) та витягом з державного реєстру речових прав на нерхоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5)
ОСОБА_2 зареєстрований за вище вказаною адресою, що підтверджується довідкою про місце реєстрації (а.с.8 ).
Згідно з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03.06.2016Р по справі №759/5240/16-ц ОСОБА_2 був усиновлений ОСОБА_4 , в зв`язку з чим відповідач змінив прізвище на « ОСОБА_2 » (а.с.6)
V. Оцінка суду.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).
Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.
Застосування вказаних принципів в даній справі.
1. Чи здійснювалось втручання «згідно з законом»?.
За порівняльним аналізом ст.. 383, 391, 405 ЦК України та ст..150, 156 у поєднанні зі ст.. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст.. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом.
2. Чи відповідало втручання цілям передбаченим в п.2 ст.8 Конвенції?
Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказав, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації ним права користування та розпоряджання належного йому нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п.2 ст.8 Конвенції.
3. Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним)?.
Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачами по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності.
Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у квартирі, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.
Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст.391ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Відповідач по справі є колишнім мешканцем даної квартири, а його проживання в квартирі мало місце як колишнього жильца.
Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням.
Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за ними втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі.
Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно із статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом.
Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
VІ. Розподіл судових витрат.
При зверненні до суду позивачем не ставилася вимога щодо стягнення судового збору з відповідачів, тому судовий збір з відповідачів не підлягає стягненню.
Керуючись ст.383, 391, 150, 156, 405 ЦК України, ст.ст.4,12,13,81,247,265, 280 ЦПК України, ст. 64 Житлового кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання через Святошинський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Н.О. Горбенко