Справа № 308/4218/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Логойди І.В., за участі секретаря судового засідання Лупак В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лаврентьєв Юрій Германович, до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі 3549 грн на суму 960,50 грн щомісячно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року, яке набрало законної сили 12.01.2021, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ухвалено стягнути аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 549 (три тисячі п`ятсот сорок дев`ять) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи із 21.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вказує, що на даний час його матеріальне становище змінилося. Зокрема, ОСОБА_1 зареєстрований як безробітний в Ужгородський районній філії центру зайнятості з 28 липня 2020 року та отримував допомогу по безробіттю. Згідно довідки № 81 від 05.04.2021 Ужгородського районної філії центру зайнятості за березень 2021 йому, як безробітному, зменшено допомогу по безробіттю. Крім того, у вказує, що у нього є батьки непрацездатного віку: мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та батько - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями пенсійних посвідчень, які додаються. Також батько позивача є інвалідом І групи і потребує постійного стороннього догляду (копія виписки із заключення лікарської комісії додається). У добровільному порядку відповідач відмовилась зменшити розмір аліментів. З врахуванням вказаних обставин, позивач зазначає, що може сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише мінімальний гарантований розмір аліментів.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.04.2021 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання дитини, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначити на 13.05.2021 на 11 год. 00 хв.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2021 постановлено відкласти розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання дитини на 13 год. 40 хв. 16 червня 2021 року, про що належним чином повідомити учасників справи.

21.05.2021 представником відповідача - адвокатом Ракущинцем А.А. подачо відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки зменшення майнового стану позивача відбулося виключно в силу його відмови від виконання покладених обов`язків по працевлаштуванню, а інші обставини, встановлені рішення суду про стягнення аліментів, не змінилися. Представник відповідача також звернув увагу на те, що дитина проживає разом із матір`ю, яка вимушена нести більші витрати на її утримання ніж позивач у даній справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак його представник - адвокат Лаврентьєв Ю.Г. подав до суду заяву, в якій просить розглянути позовну заяву без їх участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак представником позивача подано заяву, за змістом якої останній просить розглянути позовну заяву за наявними у справі документами, зазначивши, що проти позовних вимог сторона відповідача заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

За викладених обставин, суд провів розгляд справи на підставі наявних в ній доказів, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджується доданими до матеріалів справи доказами, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2020 у справі №308/9682/20 ухвалено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задовольнити повністю, стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3549 (три тисячі п`ятсот сорок дев`ять) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи із 21.09.2020 року і до досягнення нею повноліття, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Вирішено питання судових витрат.

Так, рішенням суду від 10.12.2020 у справі №308/9682/20, яке набрало законної сили 12.01.2021, встановлено наступні обставини. Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали у цивільному шлюбі. Судом також встановлено, що у шлюбі у сторін народилась спільна дитина: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Спільна малолітня дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач від виконання свого обов`язку в частині допомоги на утримання дитини самоусунувся. Оскільки батько дитини не мав постійного заробітку, позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму аліментів у твердому розмірі. При визначенні розміру аліментів суд врахував майновий стан позивача, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Пленум Верховного суду України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача.

Встановлені відносно сторін рішенням суду від 10.12.2020 обставини в загальному порядку не спростовані, тому не потребують доказування та мають преюдиційний характер для вирішення спору у даній справі.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Засадами сімейного законодавства України є у тому числі принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (стаття 141 СК України). Брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них дитина проживає.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, оскільки згідно довідки №81 від 05.04.2021 Ужгородської філії центру зайнятості за березень 2021 року йому, як зареєстрованому безробітному, зменшено допомогу по безробіттю, та окрім цього, у нього на утриманні перебувають непрацездатні батьки, один із яких є інвалідом І групи і потребує постійного догляду.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд звертає увагу на те, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану у зв`язку із знаходженням на його утриманні непрацездатних батьків. Необхідність утримувати інших осіб, які потребують догляду, не виключає обов`язку позивача надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка її потребує.

Щодо твердження позивача про готовність сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог закону обов`язком батька є забезпечення нормальних умов життя для своєї дитини, а не лише примусова сплата мінімальних платежів, встановлених законодавством, а також те, що сторони нарівні зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04, § 54) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Cтаттею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Як передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Відповідно до п. 2 Методики визначення прожиткового мінімуму, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року № 178/147/31, прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.

Право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.

Водночас, Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17 зроблено правовий висновок про те, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, одержаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-3066цс15, та Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 року при розгляді справи № 494/1682/15-ц, де вказано, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із аналізу вищенаведених норм та правових позицій Верховного суду України можна дійти висновку про необхідність підтвердження позивачем як підстави для зменшення своїх зобов`язань зі сплати аліментів перед відповідачем знаходження на його утриманні непрацездатних батьків. В свою чергу, позивач як доказ знаходження на його утриманні інших утриманців надав суду лише пенсійне посвідчення своїх матері та батька, виписку із заключення лікарської комісії. Вказані документи не можуть вважатися належними доказами знаходження на утриманні позивача вказаних осіб, оскільки підтверджують лише вік таких осіб та стан здоров`я одного з них.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Зі змісту довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої Державним центром зайнятості Ужгородської районної філії від 05.04.2021, вбачається, що доходи позивача за період з 01.10.2020 по 31.03.2021 становлять 31407,91 грн. Вказано також про порушення законодавства про зайнятість, а саме: 17.03.2021 позивачем не дотримано рекомендацій державної служби зайнятості щодо сприяння працевлаштуванню (п. 37 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 20.03.2013 №198 (зі змінами) та п. 4 розділу 4 та п.п. 2, 3 п. 1 розділу 5 наказу Мінсоцполітики від 15.06.2015 №613).

Судом встановлено, що на момент видачі довідки від 05.04.2021 Державним центром зайнятості Ужгородської районної філії, так і на момент вчинення позивачем порушення, про яке йдеться за змістом згаданої довідки - 17.03.2021, Порядок, затверджений постановою КМУ від 20.03.2013 №198 (зі змінами), втратив чинність від 01.01.2019 на підставі постанови КМУ від 19.09.2018 №792 "Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу", а наказ Мінсоцполітики від 15.06.2015 №613 втратив чинність 03.07.2020 на підставі наказу Мінсоцполітики від 10.06.2020 № 393 "Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613".

В той же час, суд вважає за необхідне роз`яснити, що законність та обґрунтованість зменшення позивачеві нарахувань допомоги по безробіттю не є предметом розгляду у даній справі та така довідка оцінюється судом суто як доказ факту зменшення доходу позивача.

Таким чином, судом встановлено факт зменшення доходу позивача у зв`язку із зменшенням йому допомоги по безробіттю, однак судом також враховується, що позивач є особою працездатного віку, наявність у позивача інших утриманців під час розгляду даної справи не доведено, а тому, на думку суду, позивач спроможний, докладаючи необхідних зусиль, забезпечити належне утримання своєї дитини та своє власне. Суд враховує, що середній заробіток штатних працівників по Закарпатській області за останніми відомостями, які містяться на сайті Державної служби статистики України за посиланням http://www.ukrstat.gov.ua/, складає 11608 грн, що в свою чергу дає можливість знайти достатньо оплачувану роботу.

Твердження відповідача по справі стосовно того, що вона несе додаткові витрати на дитину у зв`язку із введенням карантинних обмежень, не спростовують висновки суду, оскільки зазначені витрати можуть бути розподілені між батьками і за своєю юридичною природою не пов`язані з розміром аліментів, які стягуються з того з батьків, який проживає окремо від дитини. Додаткові витрати на дитину можуть бути стягнуті відповідно до норм діючого законодавства.

На думку суду, визначений судом розмір аліментів, що стягуються з позивача відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивачеві зменшено виплати по безробіттю, не буде спрямоване на належне забезпечення інтересів спільної дитини сторін.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У зв`язку із ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно положень п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 15 ЦК України, ст.ст. 141, 150, 180, 181, 192 СК України, ст.ст. 12, 76, 78, 80, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лаврентьєв Юрій Германович, до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Повний текст рішення складено 17 червня 2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда