Номер провадження: 22-ц/813/4740/21
Номер справи місцевого суду: 502/874/20
Головуючий у першій інстанції Балан М. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах: ОСОБА_2 до Державної установи «Центр пробації» про стягнення заборгованості по заробітній платі

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах: ОСОБА_2 до Державної установи «Центр пробації», у якому з урахуванням уточнень (а.с. 32-36), просив суд стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_2 середньоденний заробіток в сумі 42476 грн. за затримку повного розрахунку та витрати на сплату судового збору та витрат на правову допомогу.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 18 листопада 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Державної установи «Центр пробації» (ЄДРПОУ - 41847154) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) середньоденний заробіток в сумі 42476 грн. за затримку повного розрахунку.

Стягнуто з Державної установи «Центр пробації» (ЄДРПОУ - 41847154) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати на сплату судового збору у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державна установа «Центр пробації» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 листопада 2020 року та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити у позовних вимогах ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 листопада 2020 року без змін.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив її залишити без задоволення.

24.05.2021 року на електрону пошту апеляційного суду надійшло клопотання від Державної установи «Центр пробації», у якому державна установа просить суд розглянути справу без участі представника Центру пробації відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України.

Аналогічне клопотання від Державної установи «Центр пробації» надійшло до апеляційного суду і через засоби поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно Наказу №58/к, виданий Державною установою «Центр пробації» від 12.03.2020 року, ОСОБА_2 було звільнено за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України, 24 березня 2020 року. Також наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані 17 к.д. щорічної відпустки за період роботи з 02.07.2019 року по 24.03.2020 року та виплатити премію за березень 2020 року в розмірі 190 відсотків за фактично відпрацьований час.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , 24.03.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнена за угодою сторін відповідно до Наказу Центру пробації №58/к від 12.03.2020 року.

Судом встановлено, що згідно з квитанції № від 12.05.2020 року та копії товаротранспортної накладної Нової пошти, відправлення було зроблено від 08.05/18:31 та отримано 12.05.2020 року.

Згідно відповіді на адвокатський запит, наданої Державною установою «Центр пробації» від 22.05.2020 року, ОСОБА_1 надана довідка про доходи та довідка про нарахування листків непрацездатності гр. ОСОБА_2 . У вказаній довідці про доходи № 812-614 від 21.05.2020 року, вбачається, що середньоденна заробітна плата (з розрахунку за робочий день) складає 424,76 грн., а у довідці про нарахування листків непрацездатності за період з 14.12.2019 по 21.02.2020 року - до виплати на руки становить 20160,34 грн. (а.с. 14,15).

Відповідно до фотографії смс-повідомлення від банку «Ощадбанка», 28.05.2020 року було зараховано 1440,03 грн. «зарахування заробітної плати».

Згідно довідки №812-613, виданої Державною установою «Центр пробації» 21.05.2020 року, при звільнені ОСОБА_2 була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані 17 к.д. відпустки за період з 01.07.2019 року по 24.03.2020 року в сумі 4406,43 грн.

Разом з уточненою позовною заявою позивачем була надана фотографія смс-повідомлення від банку «Ощадбанку», згідно якої 02.07.2020 року було зараховано 18720,31 грн. «зарахування заробітної плати».

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 22 вищевказаного Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Судовим розглядом справи встановлено, що згідно Довідки про доходи № 812-614 від 21.05.2020 року, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 (з розрахунку за робочий день) складає 424,76 грн. (а.с. 14).

Матеріалами справи також встановлено, що у відзиві на позовну заяву від 29.07.2020 року (а.с. 38а-41), відповідач зазначив, що кошти у сумі 20160,34 грн. по листам непрацездатності позивачу були перераховані 02.07.2020 року, а датою звільнення позивача ОСОБА_2 , згідно Наказу №58/к від 12.03.2020 року - є 24.03.2020 року

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що строк затримки розрахунку при звільнені склав 100 днів, у зв`язку із чим та у відповідності до ст.117 КЗпП України стягненню підлягає середньоденний заробіток у розмірі - 42476 грн.

У доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на невірне обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати за Листками непрацездатності, оскільки позивачем було взято до розрахунку календарні, а не робочі дні, що є порушенням вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100. У зв`язку з цим, затримка у виплаті лікарняних листів має становити не 100 діб, а 68 робочих днів, оскільки позивача було звільнено 24.03.2020 року, а повний розрахунок було здійснено 02.07.2020 року.

Проте вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на таке.

Так, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100, яка регламентує порядок розрахунку середньоденної заробітної плати, дійсно передбачає ділення зарплати за два місяці на кількість робочих днів, а нарахування компенсації за затримку повного розрахунку здійснюється за весь час затримки, при цьому ст.117 КЗпП не передбачено, що нарахування проводиться лише із розрахунку робочих днів, а лише вказано, що нарахування здійснюється за весь час затримки, з аналізу чого вбачається необхідність нарахування за всі календарні дні, а не лише робочі дні.

Твердження апелянта про те, що відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» саме Фондом соціального страхування виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності, у зв`язку з чим, вини відповідача по затримці виплати лікарняних немає, є також необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно із ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження е встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що Фонд соціального страхування починає виплати з шостого дня непрацездатності, разом з тим, матеріалами справи встановлено та не сторонами не заперечувалось, що на день звільнення позивача, сума коштів за перші п`ять діб непрацездатності відповідачем не були виплачені позивачу та фактично виплата цієї частини лікарняного, який відповідач, як роботодавець повинен був виплатити сам і відразу, була зроблена лише 28.05.2020 на картку позивачки в сумі 1440,03 гри., яка ідентична розміру невиплачених лікарняних за період 14.12.2019-18.12.2019, що фактично підтверджує факт несвоєчасного розрахунку та невиплату лікарняних при звільненні.

Окрім того, позивачка була звільнена з 24.03.2020 року, що вказує на більше двох місячну затримку виплат цієї суми та наявність саме неправомірних дій відповідача, що призведи до несвоєчасної виплати позивачки вказаних обов`язкових виплат.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Інших доводів на спростування оскаржуваного рішення суду, апеляційна скарга не містить, а наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» - залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах: ОСОБА_2 до Державної установи «Центр пробації» про стягнення заборгованості по заробітній платі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.06.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева