Провадження № 2/344/675/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі судді Бородовського С.О., за участі секретаря судового засідання Герлан Н.В.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В позові вказано, що 19/09/2018 позивач та відповідач уклали договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом. Відповідно до п. 1 договору позивач надав відповідачу 1126000 гривень, що є еквівалентом 40000 доларів США. Відповідач зобов?язався повернути позивачу 40000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом на час повернення до 19/01/2019. Факт передання грошових коштів підтверджується п. 1 договору, в якому вказано, що відповідач отримав спірні грошові кошти від позивача та зобов`язується сплатити індекс інфляції, 5% місячних від простроченої суми. В п. 15 договору підтверджено реальність намірів сторін. Відповідачем частково виконано зобов`язання за договором і повернуто 11/10/2018 - 16000 гривень та 27/10/2018 - 10 500 гривень. 1099500 гривень відповідач не повернув позивачу. 04/10/2019 позивач надіслав відповідачу вимогу. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача 1651950,03 гривень, з яких борг 1099500, 26497,43 гривень інфляційних втрат, 60% річних - 525952,60 гривень, 9605 гривень судового збору.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов. Представник позивача надав перед судом пояснення про те, що відповідач сплатив дві суми, які позивач не включив в розрахунок, договором передбачено 5% штрафу, в розрахунку використано курс НБУ на час обчислення.

Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов та надав перед судом пояснення про те, що був бізнес і сторони домовились розійтись, уклали договір позики, договір не заперечує, але і не визнає; предметом договору позики є позика в іноземній валюті; відповідач повернув позивачу частину заборгованості; позивач не вказав валюту, в якій отримав повернення позики; інфляційні витрати не стягуються за позикою у валюті; 60% річних необґрунтовані; 5% в місяць за невиконання зобов`язання; предметом боргу є долари США.

Судом встановлено наступні обставини.

19/09/2018 позивач та відповідач уклали договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом.

Відповідно до п. 1 договору позивач надав відповідачу 1126000 гривень, що є еквівалентом 40000 доларів США.

Відповідач зобов`язався повернути позивачу 40000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом на час повернення до 19/01/2019.

Відповідно до п. 8 договору сторін у разі прострочення виконання зобов`язання відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача суму боргу з врахуванням індексу інфляції, 5% місячних відсотків від простроченої суми.

В п. 15 договору підтверджено реальність намірів сторін.

Таким чином позивач передав відповідачу 1126000 гривень.

Відповідачем частково виконано зобов`язання за договором і повернуто 11/10/2018 - 16000 гривень та 27/10/2018 - 10 500 гривень.

1099500 гривень відповідач не повернув позивачу.

На суму боргу позивач нарахував відповідачу 26497,43 гривень інфляційних втрат за період з 20/01/2019 по 06/11/2019.

Також позивач нарахував відповідачу з 20/01/2019 по 06/11/2019 525952,60 гривень 60% річних.

Будь-якого розрахунку на заперечення розрахунку позивача відповідач не подав суду.

Пояснення представника відповідача про те, що він не заперечує договір позики, але і не визнає його не спростовують правові підстави позову.

Так відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Отже посвідчений нотаріально правочин є юридично вірогідним. Натомість пояснення представника відповідача щодо невизнання правочину, посвідченого нотаріально за участі відповідача не характеризуються юридичною вірогідністю.

Крім цього в п. 15 спірного договору позики підтверджено реальність намірів сторін.

Так само в п. 16 спірного договору позики вказано, що сторони домовились і не мають жодних зауважень, доповнень і суперечностей щодо умов договору.

Таким чином умовами договору позики визначено, що сторони домовились і не мають жодних заперечень, на противагу цього представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що у відповідача є заперечення щодо умов договору.

Отже стороною відповідача у різних формах повідомлено про два взаємно суперечливі судження, одне з яких є неправдивим. При цьому одночасно два взаємно суперечливі твердження не є правдивими.

Тому судом встановлено спірну обставину за змістом нотаріально посвідченого правочину, підписаного особисто відповідачем, в п.п. 15, 16, якого вказано, що зміст договору позики відповідає дійсним намірам відповідача.

Крім цього в п. 17 договору позики вказано, що нотаріусом роз?яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів позики, підстав визнання їх недійсними, зміст статей 1046-1053 ЦК України.

Так само, відповідно до п. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В п. 1 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 1 ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В п. 1 ст. 612 ЦК України вказано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

Так відповідно до п. 1 договору позики сторін позивач передав відповідачу 1126000 гривень. Відповідно до пояснення представника позивача в судовому засіданні відповідач повернув позивачу 11/10/2018 - 16000 гривень та 27/10/2018 - 10 500 гривень. 1099500 гривень відповідач не повернув позивачу.

Отже позику передано в гривні, а також частину позики повернуто в гривні. Так само позивачем в позові зазначено, що розмір основного зобов`язання за позикою становить 1099500 гривень. Таким чином до спірних відносин сторін підлягає застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому законом позивачу гарантовано право на компенсацію інфляційних витрат, оскільки ним пред`явлено позов про повернення саме переданих відповідачу 1126000 гривень.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

Так само обов`язок щодо спростування розрахунку позивача процесуальним законом безпосередньо покладено на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову, не подали розрахунку на спростування розрахунку позивача.

Так само позивачем доведено, що предметом договору є зобов`язання в національній валюті України, яку відповідно до п. 1 договору позики отримав відповідач, а не в іноземній валюті, як це вказано представником відповідача. Так само заперечення представника відповідача про те, що розрахунок боргу відповідача не вірно розрахований, оскільки позивачем використано курс іноземної валюти на час укладення договору, а не на час його виконання, позбавлені правових підстав, оскільки в розрахунку позивача взагалі не використано курс іноземної валюти, не використано еквіваленту в іноземній валюті для обчислення розміру зобов`язання.

Так відповідно до ч. 4 ст. 213 ЦК України, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже позивач передав відповідачу позику в національній валюті України, відповідач частково виконав зобов`язання з повернення позики в національній валюті України; позивач прийняв від відповідача виконання їх зобов`язання в національній валюті України; відповідач пред`явив позов з вимогою про компенсацію інфляційних втрат, а не у стягненні з відповідача іноземної валюти; відповідач не пред`явив позову про стягнення еквіваленту іноземної валюти. Тому позивач передав відповідачу позику в національній валюті, відповідач прийняв її, та повернув частину позики у відповідній валюті. В ст. 1046 ЦК України вказано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Однак спірну позику надано в національній валюті України, а не в іноземній валюті. Тому інфляційні втрати за валютою зобов`язання підлягають компенсації за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Безпосередньо в п. 8 договору позики вказано, що відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Позов в частині вирішення спору з часу ухвалення судового рішення до часу повного виконання зобов`язання не може бути вирішено, оскільки спори підлягають вирішенню на основі фактичних обставин, що вже виникли між сторонами, а не на майбутнє.

Тому у відповідній частині позов позбавлено правових підстав.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково;

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1651950,03 гривень боргу за договором позики від 19/09/2018, 9605, гривень судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.