ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Деркач Н.М., Макарова М.О.,

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 88332-CRED, за умовами якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 6 000 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2009 року.

Банк зазначив, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167.

Вимоги кредитного договору банк виконав у повному обсязі, надавши обумовлені ним кредитні кошти.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання та станом на 14 квітня 2013 року допустив заборгованість у загальному розмірі 15 435,57 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4 518,69 доларів США, заборгованості по процентам у розмірі 10 152,05 доларів США та штрафів: 31,29 доларів США (фіксована частина), 733,54 доларів США (процентна складова), ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 184,01 доларів США, що еквівалентно 113 330,17 грн, стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» 10 000,00 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що кредитний договір від 13 вересня 2007 року № 88332-CRED укладений з порушенням його прав як споживача та з порушенням його істотних умов.

Зазначав, що споживчий кредит не може бути визначено в іноземній валюті та в ньому повинно бути зазначено, що банк надає кредит у розмірі 30 300,00 грн, що дорівнює еквіваленту 6 000 доларів США.

Посилаючись на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 13 вересня 2007 року № 88332-CRED з моменту його укладання.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено, провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» закрито. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (т.1, а.с. 147-155).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 14 квітня 2013 року, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 4 518,69 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 9 963,83 доларів США, а всього 14 482,52 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14 квітня 2013 року складало 115 715,33 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с. 218-221).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року скасовано, справу в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с. 36-38).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2007 року № 88332-CRED, яка утворилася станом на 14 квітня 2013 року, у загальному розмірі 14,482,52 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4 518,69 доларів США та заборгованості за відсотками у розмірі 9 963,83 доларів США. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.2, а.с. 51-59).

Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с. 130-134).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким їх позовні вимоги до ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки на підставі договору було надано картку, яка діяла до 13 вересня 2010 року, а тому банк мав право на звернення до суду із даним позовом з урахуванням загального строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 .

Судами встановлено, що 13 вересня 2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №88332-CRED, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6.000 доларів США, зі сплатою 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та строком користування до 10 вересня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167, за умовами якого обсяг відповідальності поручителя обмежується розміром 10.000 грн.

Станом на 14 квітня 2013 року заборгованість за кредитним договором складала 15.435 доларів США 57 центів, що за курсом НБУ станом на 14 квітня 2013 року складало 123.330 грн.17 коп., у тому числі: 4.518 доларів США 69 центів заборгованість за кредитом; 10.152 доларів США 05 центів - заборгованість за процентами за користування кредитом; 31 долар США 29 центів - штраф (фіксована частина); 733 долари США 54 центи - штраф (процента складова).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що банком було пропущено строк позовної давності та про застосування наслідків спливу цього строку було заявлено відповідачем.

Колегія суддів не може погодить у повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що умовами оспорюваного договору передбачалась сплата кредитної заборгованості частинами.

У п.5.7 кредитного договору сторони передбачили строк позовної давності терміном у 5 років, останній платіж за кредитом було здійснено 23 квітня 2008 року, а позов було подано 24 травня 2013 року, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення кредиту та процентів за договором за період з 24 травня 2008 року по 14 квітня 2013 року (дата здійснення розрахунку заборгованості).

З розрахунку заборгованості наданого банку вбачається, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором здійснено позичальником 23 квітня 2008 року (т.1 а.с.4).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідач в заяві від 08 вересня 2015 року просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у позові (т.1 а.с.65-66).

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 5.7. кредитного договору строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, неустойки пені, штрафів по цьому договору встановлений сторонами терміном у 5 років (т.1 а.с.16-17).

ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 24 травня 2013 року (а.с.2-3), тобто більше ніж через 5 років після останнього 23 квітня 2008 року погашення заборгованості за кредитним договором.

В той же час позовну заяву подано банком в межах 5 років після встановленого кредитним договором строку повернення кредиту 10 вересня 2009 року.

Враховуючи положення ч.2 ст.1050 ЦК України, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту дострокового.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

За таких обставин позовні вимоги банку про стягнення кредиту та процентів підлягають задоволенню в межах строку позовної давності 5 років з 24 травня 2008 року по 24 травня 2013 року в розмірі згідно з розрахунком банку станом на 14 квітня 2013 року, тобто підлягає стягненню заборгованість відповідача за кредитним договором з кредиту та процентів за період з 24 травня 2008 року по 14 квітня 2013 року.

Таким чином до стягнення з відповідача підлягає заборгованість за спірним кредитним договором за період з 24 травня 2008 року по 14 квітня 2013 року за тілом кредиту в розмірі 4.518 доларів США 69 центів та по процентам в сумі 9.963 долари США 83 центи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з графіком погашення кредиту та відсотків, що є додатком №1 до кредитного договору, позивач довідався про своє право на стягнення штрафу у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором після не сплати відповідачем 12 травня 2008 року чергових платежів з кредиту та відсотків (а.с.194).

Саме з цієї дати 12 травня 2008 року банку стало відомо про порушення свого права.

Після нездійснення відповідачем 12 травня 2008 року чергового платежу за кредитним договором банк з позовом до відповідача про стягнення штрафів звернувся до суду 24 травня 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності у 5 років з дати порушення відповідачем права банку за кредитним договором.

А тому позовні вимоги банку в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягають, а доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються.

Використання ноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов`язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно п.2 ст.6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам резидентам.

Якщо у кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті за наявності хоча б у однієї сторони зобов`язання індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1680цс15.

Позивач на момент видачі валютного кредиту мав відповідну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій, тому видача валютного кредиту і вираження суми зобов`язання відповідача у іноземній валюті є правомірною.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ ПриватБанк з зазначених вище підстав.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк необхідно стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1.157 грн.33 коп. та 1.273 грн.30 коп. за подачу апеляційної скарги, а усього стягнути 2.430 грн.63 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованість за кредитним договором №88332-CRED від 13 вересня 2007 року, яка утворилася станом на 14 квітня 2013 року, у загальному розмірі 14.482 долари США 52 центи, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4.518 доларів США 69 центів та заборгованості за відсотками у розмірі 9.963 долари США 83 центи. В іншій частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2.430 грн.63 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: