ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/84/21 Справа № 211/699/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно та визнання частки у спільній сумісній власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 10 березня 1994 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Оскільки коштів на придбання власного житла вони не мали, батько чоловіка запропонував їм угоду: він придбає їм квартиру, а вони згодом сплатять йому за неї кошти, на що вони погодились. Одразу після придбання квартири АДРЕСА_1 , вони зареєструвались за вказаною адресою та почали користуватись нею. До 2004 року всі зароблені ними кошти відкладали та передавали ОСОБА_4 на виконання їх з ним домовленості. Також були передані навіть ті кошти, які належали їй особисто від продажу нерухомості у Молдові. Після того, як вони виплатили ОСОБА_4 всі кошти за квартиру, виникла необхідність переоформити її, однак на той час вона не мала паспорту громадянки України, тому 28 серпня 2004 року ОСОБА_4 переоформив спірну квартиру лише на ім`я ОСОБА_3 , уклавши договір дарування.

Вважає вказаний договір удаваним, оскільки укладений з метою приховання реального договору - купівлі-продажу спірної квартири. Окрім цього вказує, що 04 жовтня 2012 року вони набули у спільну сумісну власність 1/4 частину нежитлової будівлі АДРЕСА_2 .

У зв`язку з викладеним, просила визнати удаваним договір дарування вказаної вище квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 28 серпня 2004 року державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. та застосувати до нього положення договору купівлі-продажу, визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності на частки у спільній сумісній власності.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано 1/4 частку нежитлової будівлі АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/8 частці нежитлової будівлі АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала переконливих доказів того, що спірний договір дарування був удаваним. Врахувавши, що вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачем, є похідною від визнання договору дарування удаваним правочином, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/8 частину нежитлової будівлі під номером АДРЕСА_2 , суд вважав обґрунтованими.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду в частині залишених без задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що про удаваність укладеного договору дарування свідчить домовленість між нею та відповідачами про те, що ОСОБА_4 придбає квартиру, а вони згодом повернуть йому ці кошти. В підтвердження цього, між сторонами було складено відповідний графік платежів від 25 березня 1995 року, за яким подружжя зобов`язалося виплачувати ОСОБА_4 грошові кошти по 1000,00 грн. на рік до 31 грудня 2005 року. Після повної виплати сторони вирішили переоформити квартиру на ОСОБА_3 , оскільки у позивача відсутні документи громадянина України.

Від учасників процесу відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 10 березня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу, 28 серпня 2004 року між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_3 , як обдаровуваним, укладено договір дарування квартири, за яким дарувальник передав обдаровуваному у власність безоплатно квартиру АДРЕСА_1 .

У пункті 3.1 вказаного договору міститься зауваження, що цей договір не носить характер уявного чи удаваного правочину.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено принцип цивільного права, як свобода договору, яким передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16).

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що передбачені насправді вчинених правочинів, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання у даній справі удаваним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , доказуванню підлягає факт умисного укладення сторонами договору дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, а також те, що між ними виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаного майна, а не дарування (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №200/18266/15-ц (провадження № 61-34543св18).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справа № 520/9632/16-ц).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №726/859/14.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи питання визнання договору дарування від 28 серпня 2004 року удаваним, судом першої інстанції витребувано та досліджено копію графіку виплат за квартиру, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 25 березня 1995 року, за змістом якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов`язувались виплатити ОСОБА_4 кошти за квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 10000,00 гривень; розписки ОСОБА_3 , який в присутності свідків 29 листопада 2001 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12000,00 грн.; квитанції від 11 серпня 2004 року про грошовий переказ коштів ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в сумі 7000,00 грн. та поштовий корінець без дати щодо переказу 300,00 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та встановивши зміст спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надала переконливих доказів того, що відповідачі у справі укладаючи спірний договір дарування, діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували їх іншу волю. Позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування між сторонами настали інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені спірним правочином.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що про удаваність договору дарування свідчить існуюча домовленість між сторонами у справі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки вказана домовленість виникла до вчинення оспорюваного договору дарування, тому не могла вплинути на волевиявлення учасників правочину та визначення умов договору.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, проте позивачем не доведено, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після укладення договору дарування виникли інші права та обов`язки, ніж передбачені спірним правочином.

Крім того, у пункті 3.1 сторони договору дарування засвідчили, що цей договір не носить характер уявного чи удаваного правочину, що також спростовує доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими судом доказами, є аналогічними позовним вимогам, які були предметом розгляду у суді першої інстанції та повторного правового аналізу не потребують.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду в оскаржуваній частині є безпідставними та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида