Справа № 588/473/21
№ провадження 2/588/249/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2021 року Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючої судді Щербаченко М. В., за участю секретаря судових засідань Горлянд С. В., Безкоровайної А.С., представника відповідачки ОСОБА_1 , розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м.Тростянці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково незаконними та часткове скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло,

У С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача

Позивач у березні 2021 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що Тростянецьким районним судом Сумської області розглядалась справа № 588/1852/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 (позивача у цій справі) про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, про яку ОСОБА_5 дізнався на веб-сайті суду 04.01.2021 року. До позовної заяви у вказаній справі було додано свідоцтво про право власності на житло від 28.12.1993 року, з якого ОСОБА_5 дізнався, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 приватизована лише на ім`я ОСОБА_4 .

На момент уведення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач був неповнолітнім та постійно проживав з матір`ю у спірній квартирі по АДРЕСА_1 , по досягненню повноліття був зареєстрований у квартирі, тобто мав право на житло. У відповіді на відзив відповідачки ОСОБА_5 посилався на те, що на момент приватизації, будучи неповнолітнім не міг проживати в будь-якому іншому місці ніж з відповідачкою, яка є його матір`ю, а реєстрація у квартирі у жовтні 1999 року проведена після отримання паспорту громадянина України (а.с.40-43).

З огляду на викладене, позивач вважає, що мав право на рівні з матір`ю набути у власність шляхом приватизації указану квартиру, а тому приватизація квартири без його участі є незаконною. Позивач вважає, що діями матері його було позбавлено можливості як її неповнолітнього сина, який постійно проживав у спірній квартирі, брати участь у її приватизації. За змістом відповіді на відзив ОСОБА_5 вказав, що позов подав до матері, оскільки завод « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який був уповноваженим органом приватизації був ліквідований, а відповідачка як мати, яка мала діяти в інтересах позивача, який на час приватизації був неповнолітнім, приховала той факт, що у квартирі з нею проживає неповнолітній син та подала документи на приватизацію, не повідомивши про позивача. Також ОСОБА_5 стверджував, що ніс витрати на оплату комунальних послуг, поки фактично проживав у квартирі.

Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд визнати частково незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 28.12.1993 року № 26 щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на житло від 28.12.1993 року, видане органом приватизації завод «Електропобутприлад», зареєстроване в Охтирському БТІ в реєстрову книгу № 41-257 в частині визначення кількості осіб-власників та розміру їх часток.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачка та її представник ОСОБА_1 проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Так, ОСОБА_4 вважала позовні вимоги необґрунтованими по суті, оскільки позивач на момент приватизації не проживав і не був зареєстрований у спірній квартирі. Лише через 6 років після приватизації у жовтні 1999 року син позивачки був зареєстрований у спірній квартирі. Посилання позивача на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 30.01.2019 у справі № 6-125цс12 є некоректним, оскільки обставини указаної справи відрізняються від обставин цієї справи, а застосовані судом норми чинного ЦК України, не підлягають застосуванню до правовідносин у цій справі, оскільки предметом оскарження є розпорядження та свідоцтво видані 28.12.1993 року. Крім того, відповідачка звертає увагу, що вона не видавала спірне розпорядження та свідоцтво, а завод « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не був органом місцевого самоврядування і посилання позивача на положення статей 16 та 21 ЦК України як на підставу їх скасування є недоречним.

ОСОБА_4 вважала, що позивач пропустив строк позовної давності, тому просила також відмовити у задоволенні позову і з цих підстав. В обґрунтування указаних доводів відповідачка посилалась на те, що ОСОБА_5 04.07.2000 року досяг повноліття і тому протягом останніх 20 років мав можливість звернутись до суду за захистом порушеного на його думку права на приватизацію квартири. Якщо позивач вважав себе співвласником квартири, то мав нести зобов`язання з її утримання, але таких витрат за ці роки позивач не ніс. Ураховуючи, що ОСОБА_5 є боржником зі сплати аліментів та тривалий час (з 2013-2016 року) з інщих грошових зобов`язань, то маючи юридичну освіту позивач мав розуміти, що у виконавчому провадженні буде накладено арешт на частку у квартирі, але такий арешт не накладено, що свідчить на думку відповідачки про його обізнаність з тим фактом, що позивач не є співвласником квартири. З огляду на викладене, відповідачка вважає, що позивач не спростував презумпцію своєї можливості та обов`язку знати про свої майнові права, не довів своєї необізнаності зі змістом свідоцтва про право власності на квартиру протягом понад 20 років, тобто про порушення свого цивільного права (а.с.23-27).

Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників

Ухвалою суду від 30.03.2021 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Відповідачкою 08.04.2021 до суду подано відзив на позову.

Позивачем 16.04.2021 року надіслано відповідь на відзив відповідачки, а 29.04.2021 подано клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

Ухвалою суду від 06.05.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, за клопотанням представника відповідачки витребувано письмові докази.

Позивачем 09.06.2021 подані додаткові пояснення у справі.

Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що органом приватизації завод «Електропобутприлад» 28.12.1993 року було видано Свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить « ОСОБА_4 », члени сім`ї не указані. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.8).

У зазначеному Свідоцтві указано, що воно видане згідно з розпорядженням (наказом) від 28.12.1993 року № 26.

Указане спірне розпорядження 28.12.1993 року № 26 або належним чином його засвідчена копія позивачем до суду не надана і його зміст в ході судового розгляду не установлений.

Назва вулиці «Комарова», що указана у спірному Свідоцтві, змінена на « ОСОБА_6 » (а.с.7).

Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на момент отримання Свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1993 року у квартирі з 18.01.1985 року були прописані відповідачка ОСОБА_4 , 1952 року народження, та ОСОБА_7 , 1915 року народження, а з ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_8 , 1973 року народження (а.с.9-11).

Позивач прописаний у квартирі з 05.10.1999 року, тобто через майже шість років після її приватизації.

Відповідачка ОСОБА_4 у 2020 року зверталась до Тростянецького районного суду Сумської області у справі № 588/1852/20 з позовом про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , який постановою Сумського апеляційного суду від 27.04.2021 року залишено без задоволення (а.с.47-51).

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

На час виникнення спірних правовідносин правові основи приватизації житла, що

знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання регулювались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-XІІ (далі Закон № 2482).

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (частина перша статті 1 Закону №2482 тут і далі у редакції на час видачі спірних документів).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2482 до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення.

За приписами статті 3 Закону № 2482 приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Як визначено частиною другою та третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

За змістом пунктів 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі - Положення) при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Повертаючись до обставин цієї справи слід зазначити, що позивач ОСОБА_5 стверджує, що на час приватизації та отримання матір`ю спірного свідоцтва про право власності на житло, він був неповнолітнім (досяг 11 років) і фактично проживав разом з матір`ю ОСОБА_4 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка у відзиві заперечила цю обставину, при цьому не вказала конкретне місце проживання її неповнолітнього сина на той час, доказів не проживання з нею станом на грудень 1993 року неповнолітнього сина ОСОБА_4 суду не надала. У судове засідання ОСОБА_4 не з`явилась, пояснень з цього приводу не надала, її представник ОСОБА_1 повідомив суду, що у позивача є також батько, який проживав окремо від дружини ОСОБА_4 , де саме фактично проживав на той час син відповідачки йому не відомо. На думку представника відповідачки ОСОБА_1 саме позивач має довести своє твердження про фактичне проживання у квартирі з матір`ю на момент її приватизації.

Як вже було зазначено виходячи з приписів статей 5, 8 Закону № 2482 право на приватизацію житлового приміщення мають не лише члени сім`ї наймача, які фактично проживають у квартирі разом з наймачем, а і ті члени сім`ї, за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Сторони суду не повідомили відомості про батька позивача та місце його проживання на час приватизації спірної квартири. Ні позивач, ні відповідачка не надали відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України доказів фактичного місце проживання ОСОБА_5 у 1993 році, якими могли бути письмові докази (поквартирна картка, ордер, договір найму, довідка з навчального закладу, де навчався позивач, тощо) чи показання свідків.

Разом з тим, суд критично оцінює твердження відповідачки про те, що позивач, якому на момент приватизації було 11 років, не проживав з нею фактично. Факт прописки (реєстрації місця проживання) позивача у спірній квартирі 05.10.1999 року (після отримання 08.09.1999 року паспорта громадянина України) безумовно не свідчить про те, що він фактично не проживав у спірній квартирі до цього. Незалежно від цього, ураховуючи, що місцем проживання матері позивача ОСОБА_4 була спірна квартира, позивач як її неповнолітній син мав право як член її сім`ї на це житло, з огляду на такі мотиви.

Відповідно до статті 17 ЦК УРСР, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Згідно із статтею 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

У статті 107 ЖК УРСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482 у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, 17 ЦК УРСР місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Нормами ЦК УРСР та КпШС, що діяли на час оформлення приватизації, місцем проживання неповнолітніх визнається місце проживання їхніх батьків, та всі угоди укладають від їх імені батьки, як законні представники своїх малолітніх і неповнолітніх дітей.

Отже, оскільки позивач, будучи неповнолітнім (у віці до 15 років), не міг самостійно обирати місце свого проживання, тому за ним зберігалось право на спірну квартиру навіть у разі його фактичного не проживання у спірній квартирі, оскільки така квартира була місцем проживання одного з його батьків.

Таким чином, позивач як особа, що мала право на користування відповідним жилим приміщенням, був наділений правом на отримання спірної квартири у власність шляхом приватизації.

Відтак у довідці про членів сім`ї відповідачки, яка відповідно до пунктів 20, 21 Положення мала додаватись нею до заяви на приватизацію квартири за формою додатків 4, 5 до Положення, у відповідному розділі мав бути указаний позивач як член сім`ї ОСОБА_4 , який має право на житло на момент введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Доказів того, що позивач на момент отримання відповідачкою спірного свідоцтва про право на власності на житло вже скористався правом приватизації іншого житла сторони суду не надали і таких обставин суду не повідомили. З наданих до суду матеріалів виконавчого провадження № 56916318, яке відкрито за заявою ОСОБА_9 про примусове стягнення з позивача ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вбачається, що при здійсненні виконавчих дій не виявлено належного на праві власності боржнику ОСОБА_5 нерухомого майна (а.с.63-74).

Отже, ураховуючи, те, що при здійсненні приватизації спірної квартири до органу приватизації не було надано відомостей про позивача, який мав право проживання у спірному об`єкті приватизації, суд дійшов висновку про наявність порушеного права позивача на приватизацію.

Разом з тим, ураховуючи, що позивач заявляє про порушення його права, яке мало місце у грудні 1993 року, а до суду ОСОБА_5 за захистом цього права звернувся у березні 2021 року, відповідачка заявила про закінчення строків позовної давності і з цих підстав також просила відмовити у задоволенні позову.

Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, суд виходить з такого.

Позивач набув повної процесуальної дієздатності для звернення до суду після досягнення повноліття, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).

Отже, за нормами статті 75 ЦК УРСР позовна давність підлягає обов`язковому застосуванню судом незалежно від позицій сторін спору.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Подібні норми також передбачені чинним з 01.01.2004 року Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права), так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення

її прав.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 вказав, що 04.01.2021 зі справи №588/1852/20 за позовом його матері дізнався, що спірна квартира приватизована лише ОСОБА_4 . Також у відповіді на відзив позивач вказав, що вперше про зміст оскаржуваного свідоцтва він дізнався з позову матері в указаній справі. Такі твердження позивача на переконання суду вказують на те, що він був обізнаний з тим, що приватизація квартири відбулась, проте не знав, що «лише на ім`я ОСОБА_4 ». У подальшому у додаткових поясненнях після надходження до суду витребуваних за клопотанням сторони відповідача матеріалів, ОСОБА_5 вказав, що не був обізнаний про наявність оскаржуваного свідоцтва і вважав, що квартира взагалі не приватизована, тобто не перебуває ні у його, ні у членів його сім`ї власності.

Доводи позивача про те, що до січня 2021 року він не знав про порушення своїх прав не є достатніми для висновку про те, що з січня 2021 року має обчислюватись строк позовної давності, оскільки за приписами статті 76 ЦК УРСР, частини першої статті 261 ЦК України право на позов виникає не тільки з дня коли особа фактично дізналась про порушення свого права, а і з дня коли особа повинна була дізнатись про це.

Суд вважає, що ОСОБА_5 , починаючи з досягнення повноліття 04.07.2000 і до 04.01.2021 міг і повинен був дізнатися про стан свого майнового права на спірну квартиру.

Якщо ОСОБА_5 вважав, що квартира взагалі не приватизована ніким з його членів сім`ї, то виникає питання чому позивач не вживав заходів приватизації квартири Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з моменту досягнення повноліття.

Крім того, позивач 20.05.2014 як кандидат на посаду першого заступника голови Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області на підставі частини п`ятої статті 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (був чинним на 20.05.2014) подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік, в якій вказав місцем свого проживання - саме спірну квартиру, де на той час був зареєстрований разом з матір`ю, але яку як члена сім`ї не вказав. У розділі ІІІ Декларації «Відомості про нерухоме майно» ОСОБА_5 не зазначив відомостей про належне йому на праві власності, в оренді чи на іншому праві користуванні нерухоме майно. Хоча вказуючи місцем проживання спірну квартиру, позивач мав принаймні вказати її у розділі ІІІ Декларації, яка передбачає декларування не лише належного на праві власності нерухомого майна, а і на праві користування. Крім того, позивач поставив свій підпис під твердженням у декларації «Засвідчую правильність зазначених у цій Декларації відомостей» (а.с.77-81).

Заповнюючи декларацію позивач як суб`єкт декларування зобов`язаний був відповідально підійти до цього і добросовісно виконати обов`язок кандидата на державну службу, тобто перевірити і зібрати відомості про всі належні йому та членам його сім`ї речові права на нерухоме майна, особливо на квартиру, яку вказав місцем свого проживання.

Відтак суд дійшов висновку, що позивач був обізнаний про те, що не є власником спірної квартири і після досягнення повноліття, а тим більше при заповненні 20.05.2014 декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік, міг і повинен був дізнатись про факт приватизації квартири і зміст спірного свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1993 року.

Доказів того, що позивач не міг дізнатись про приватизацію квартири та про порушення свого права останній суду не надав, поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду ОСОБА_5 також не довів.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для залишення позову без задоволення.

Указаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 487/1930/18.

Посилання позивача на те, що до спірних правовідносин не застосовується строк позовної давності, ґрунтується на неправильному розумінні ОСОБА_5 вказаних ним у відповіді на відзив позицій Верховного Суду, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16ц та у постановах від 06.03.2018 у справі № 904/9459/16, від 22.03.2018 у справі № 904/12521/16 і стосуються захисту речових прав власника за негаторним та віндикаційним позовом.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Проте у цій справі позивач не є власником спірної квартири, фактично оспорює процедуру приватизації внаслідок якої відповідачка одноособово набула права власності на квартиру, а поданий ОСОБА_5 позов не містить вимог, які належать до предмету віндикаційного чи негаторного позову.

Висновки суду щодо розподілу судових витрат

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, сума сплаченого ним судового збору не може бути йому компенсована.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково незаконними та часткове скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17.06.2021 року.

Суддя М.В. Щербаченко