Постанова

Іменем України

14 червня 2021 року

м. Київ

справа № 705/3871/18

провадження № 61-699св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_14 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року у складі судді Гудзенко В. Л. та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів:

Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т.Л.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності.

Позовна заява мотивована тим, що від 27 травня 1994 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 й ОСОБА_1 укладений договір дарування, предметом якого є 1/3 частина житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 , на присадибній земельній ділянці розміром 2 035 кв. м.

29 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 укладений договір дарування, відповідно до умов якого останній отримав в дар земельну ділянку площею 150 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що договір дарування від 29 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 на земельну ділянку, визначає її як новий об`єкт власності, хоча ця ділянка закріплена за майновим комплексом, є часткою в спільній власності і знаходиться в підпорядкуванні договору дарування, укладеного 27 травня 1994 року, що автоматично виключає самостійні дії на проведення окремого господарства.

Істотна зміна положень договору дарування від 27 травня 1994 року порушила цілісність майнового комплексу та права і інтереси

ОСОБА_1 , як співвласника землі, що вимагає укладення додаткової угоди з ним, як третьою стороною договору дарування від 29 серпня

2017 року.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд визнати право спільної часткової власності на подаровану ОСОБА_14 земельну ділянку площею 150 кв. м в межах договору дарування від 27 травня 1994 року; визначити ОСОБА_1 третьою особою в договорі дарування

від 29 серпня 2017 року і зобов`язати відповідача оформити додаткову угоду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня

2019 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином порушені його права та інтереси з боку відповідача, а також законність захисту його права у спосіб, визначений в позовній заяві.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційні скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що земельна ділянка, яка передана в дар за договором дарування від 29 серпня 2017 року, є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу за договором дарування від 27 травня

1994 року.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 27 травня 1994 року між ОСОБА_4

та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарувала, а

ОСОБА_5 , ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_4 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2 035 кв. м. Даний договір посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 3-305.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частинами першою і другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 просив суд визнати право спільної часткової власності на подаровану ОСОБА_14 земельну ділянку площею 150 кв. м в межах договору дарування від 27 травня 1994 року; визначити ОСОБА_1 третьою особою в договорі дарування

від 29 серпня 2017 року і зобов`язати відповідача оформити додаткову угоду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статей 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) та від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18) вказала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції»).

Відмова суду в задоволенні вимог особи, не свідчить про порушення її права на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином порушені його права та інтереси з боку відповідача, а також законність захисту його права у спосіб, визначений в позовній заяві.

Суди встановили, що ОСОБА_14 не є стороною договору дарування

від 27 травня 1994 року, на який посилається у своєму позові

ОСОБА_1 . Доказів того, що ОСОБА_14 має якісь зобов`язальні відносини за цим договором в матеріалах справи відсутні.

Із змісту самого договору дарування від 27 травня 1994 року вбачається, що предметом даного договору є частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, а не земельна ділянка.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що визнання за позивачем права спільної часткової власності на подаровану ОСОБА_14 земельну ділянку площею 150 кв. м буде порушенням права власності відповідача, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на те, що земельна ділянка, яка передана в дар за договором дарування від 29 серпня 2017 року, є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу за договором дарування

від 27 травня 1994 року, колегій суддів відхиляє з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_14 зазначав, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року у справі № 2-443/2004 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначено порядок користування земельною ділянкою, яка розташована на АДРЕСА_1 ; виділено у користування співвласникам: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв. м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_13 земельну ділянку площею 248,5 кв. м, що разом

з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає

1/6 частки земельної ділянки.

Пізніше, ОСОБА_1 на підставі рішень Уманської міської ради одержав у власність земельну ділянку площею 0,0342 га на АДРЕСА_1 ,

з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, про що отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку площею

0,0150 га на АДРЕСА_1 , про що отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яку подарувала відповідачу ОСОБА_14 відповідно до договору дарування від 29 серпня 2017 року.

Отже, ОСОБА_1 використав своє право приватизувати земельну ділянку, яка за рішенням суду від 02 липня 2004 року була розподілена кожному співвласнику будинку АДРЕСА_1 .

Тому подарована ОСОБА_14 земельна ділянка площею 0,0150 га,

з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю дарувальника ( ОСОБА_5 ) та не є спільною сумісною власністю, оскільки набута в порядку приватизації, яка є особистим індивідуальним правом громадянина, яке є непорушним.

Верховний Суд зауважує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня

2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, переглядаючи законність та обґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції, діючи у межах повноважень, визначених статтею 400 України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), не вправі здійснювати переоцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Судові рішення судів попередніх інстанцій є достатньо мотивованими

та такими, що відповідають нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук