ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1034/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/657/20 Категорія: 304090000 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання кредитного договору недійсним, зобов`язання закрити картковий рахунок та надання довідки про закриття рахунку та відсутність боргових зобов`язань, зобов`язання відшкодувати кошти, скасування заборгованості та відшкодування збитків,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувсся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що 17 грудня 2013 року він отримав у відповідача картку "Універсальна" на підставі анкети-заяви. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку було створено кредитний договір № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17-12-2013, хоча жодних кредитних документів позивач не отримував та не підписував.

Вказав, що при емісії картки та укладенні відповідного договору не було дотримано письмової форми договору, що відповідно до ст. 1055 ЦК свідчить про його недійсність. Підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не є документальним підтвердженням укладення між сторонами договору. Відповідач не має в наявності письмової форми договору, тому жодних належних доказів судові надати не може.

Крім того, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що банком не було дотримано вимоги щодо переддоговірної роботи з позичальником, а саме відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов`язаний був повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови.

Позивач вважав, що заборгованості за спірним кредитним договором немає, оскільки ним було повернуто більшу суму коштів, та навпаки банк має відшкодувати позивачу збитки в розмірі 6 028,03 грн, що складаються з: переплати за кредитом в розмірі 1240,03 грн; комісії за зняття кредитних коштів 2 758,00 грн; щомісячної комісії за страховку 610,00 грн; членських внесків за участь у Голд-клубі -1 420,00 грн.

Банком безпідставно та незаконно нараховано заборгованість в сумі 21 383,73 грн, що складається з: комісії за користування кредитним лімітом 13 068,59 грн; пені 100 грн.; подвійної комісії за користування кредитним лімітом 8 215,14 грн.

На переконання позивача, оскаржуваний кредитний договір має бути визнаний недійсним, незаконним та нікчемним, оскільки сторонами не досягнуто істотних умов щодо його укладення, зокрема, сторони не погодили між собою усіх істотних умов кредитування, а саме умов щодо надання кредиту, його розміру, не вказано розмір відсотків за користування кредитом, не зазначена відмітка про обраний тариф кредитної картки, також не має відмітки про отримання пам`ятки клієнта про відповідний тариф кредитної карти.

Керуючись вказаними доводами позивач просив суд:

- визнати кредитний договір № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17 грудня 2013 недійсним, незаконним, нікчемним;

- зобов`язати відповідача закрити картковий рахунок № НОМЕР_1 від 18 листопада 2019 року за кредитним договором № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17 грудня 2013 року та надати довідку про закриття рахунку;

- зобов`язати відповідача надати довідку про відсутність його боргових зобов`язань;

- зобов`язати відповідача відшкодувати безпідставно та незаконно вирахувані з нього кошти по кредитному договору № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17 грудня 2013 року в сумі 6028,03 грн (переплата за кредитним договором в сумі 1240,03 грн; комісія за зняття кредитних коштів в сумі 2 758 грн; щомісячна комісія за страховку в сумі 610 грн; членські внески за участь в Голд-клубі в сумі 1 420 грн);

- скасувати безпідставно та незаконно нараховану заборгованість по кредитному договору № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17 грудня 2013 року в сумі 21 383,73 грн (комісія за користування кредитним лімітом в сумі 13 068,59 грн; пеня в сумі 100 грн; подвійна комісія за користування кредитним лімітом в сумі 8 215,14 грн);

- зобов`язати відповідача відшкодувати збитки, зазначені в пункті № 4 позовних вимог у двократному розмірі.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судом вказано на те, що слід відрізняти недійсність окремих пунктів договору та недійсність договору в цілому. Так, позивачем ОСОБА_1 позов у даній справі обґрунтовано недійсністю в цілому кредитного договору.

Суд першої інстанції визнав, що вимоги ОСОБА_1 в частині визнання кредитного договору № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17.12.2013 недійсним, незаконним та нікчемним є безпідставними через недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач.

Позовні вимоги про зобов`язання закрити картковий рахунок та надання довідки про закриття рахунку та відсутність боргових зобов`язань, зобов`язання відшкодувати кошти районний суд вважа похідними, а тому відмовив у їх задоволенні.

Крім того, ухвалюючи рішення судом першої інстанції зазначено, що предметом розгляду даної справи не є стягнення заборгованості за кредитним договором, банк не звертався до ОСОБА_1 з такимпозовом та не пред`являв зустрічних позовних вимог, а тому пред`явлені вимоги позивача про скасування заборгованості по кредитному договору та відшкодування збитків матимуть місце у разі пред`явлення банком вимог до позивача щодо стягнення заборгованості за даним кредитним договором.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Скаржник зазначає, що фактично районним судом позовну заяву не розглянуто, що суперечить нормам процесуального права. ОСОБА_1 вважає, що судом розглянуто тільки 17 відсотків позовних вимог та не надано оцінки жодній із п`яти позовних вимог, матеріали справи розглянуто судом формально, без оцінки доказів та дослідження матеріалів справи.

Твердження суду про те, що позивач не надав належних доказів є безпідставними, оскільки позовна вимога і базується на тому, що відповідач багаторазово порушував права позивача, створюючи в односторонньому порядку умови правочину, які не відповідають вимогам ст. 207 ЦК України. Вони не мають документального підтвердження, оскільки сторонами не підписувалися та не погоджувалися, є недійсними в силу закону відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК, і мають бути визнані судом недійсними відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України. Банк незаконно визнає укладення кредитного договору.

В цілому, доводи апелянта відповідають доводам, викладеним у позовній заяві.

Так, ОСОБА_2 зазначає, що з боку відповідача мало місце порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, оскільки кредитний договір укладено з порушенням вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і вимогам щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору.

Відповідач не надав судові жодного доказу укладення з позивачем кредитного договору, а також доказів законності списання з карткових рахунків позивача коштів в односторонньому порядку.

По жодному із правочинів недотримано вимог щодо письмової форми, так і будь-якої іншої форми укладення правочину відповідно до вимог ст. 207 ЦК України.

Крім того, відповідачем не спростований той факт, що останній веде незаконну підприємницьку діяльність.

В апеляційній скарзі скаржник наводить практику ВС щодо визнання правочинів недійсними з підстав недодержання їх письмової форми (ст. 218 ЦК України), вчинення правочину під впливом обману (ст. 230 ЦК) та фіктивності правочинів ( ст. 234 ЦК), вчинення правочину під впливом помилки (ст. 229 ЦК), з перевищенням повноважень юридичною особою (ст. 92 ЦК)

Зміну умов договору в односторонньому порядку апелянт називає самостійною підставою для визнання договору недійсним.

Подані суду банком документи в електронній формі є документами, що мають юридичну силу, а їх допустимість як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму, враховуючи що такі документи оформлені на фірменному бланку банку, містять вихідний номер та дату, дані виконавця і подані з дотриманням вимог Закону України «Про електронний документообіг».

Крім того, апелянт наголошує на порушенні відповідачем Закону України «Про захист персональних даних» та на тому, що відповідач не має права кредитувати фізичних осіб та бути стороною кредитного договору, підписувати кредитні договори представниками.

Стосовно тверджень суду про встановлення кредитного ліміту, користування кредитними картками та кредитними коштами, то ОСОБА_2 наголошує на тому, що надані відповідачем довідки про зміну умов кредитування та надані кредитні картки не містять ознак офіційного документу, не мають підписів та розшифровок підписів виконавців, печатки банку. Також відповідачем не надано доказів того, що позивачем взагалі отримувалися будь-які кредитні картки, що картки з такими номерами належать саме позивачеві, що картки є кредитними. Матеріали справи не містять доказів відкриття позивачеві банківського рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», зарахування коштів на банківський рахунок та не містять доказів того, що позивачем ці кошти ортимувалися.

Посилаючись на вказані вище аргументи, апелянт просить рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2021 року скасувати та задовольнити його позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позовні вимоги у даній справі стосуються визнання недійсним (а також незаконним та нікчемним) кредитного договору № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17-12-2013 та застосування наслідків його недійсності у спосіб, визначений позивачем, зокрема, зобов`язання банку закрити картковий рахунок, надати довідку про закриття рахунку НОМЕР_2 , надання довідки про відсутність заборгованості, відшкодування безпідставно та незаконно вирахуваних коштів, скасування безпідставно та незаконно нарахованої заборгованості, а також відшкодування збитків у двократному розмірі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи № 916/3156/17 прийшла до висновку про те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Перевіряючи доводи позивача в частині визнання договору № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17-12-2013 недійсним та застосування наслідків недійсності, колегія суддів враховує наступне.

За матеріалами справи встановлено, що 27 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Підписавши заяву-анкету, позивач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Пам`яткою клієнта та Тарифами банку, що розміщені на офіційному сайті банку за адресою: http://privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг.

З тексту підписаної анкети-заяви вбачається, що під час укладання договору від 27 липня 2011 року ОСОБА_2 в письмовій формі були надані для ознайомлення означені документи у письмовому вигляді, а також підписант зобов`язався регулярно ознайомлюватися із змінами Умов та правил надання банківських послуг на сайті ПриватБанку. (а.с. 122-123, т.1)

Анкета-заява була особисто заповнена ОСОБА_2 .

Даними Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, права та обов`язки сторін, а також умови встановлення кредитного ліміту.

У вказаній заяві міститься загальна інформація та контактні дані щодо особи підписанта, а також те, що ОСОБА_3 бажає оформити на своє ім`я дебетову особисту картку.

Дебетова картка банківська карта Банку (п. 1.1.1.21 Умов та правил) дозволяє використовувати кошти доступного залишку на депозитному рахунку, до якого вона прив`язана (якщо умовами договору обслуговування картки не зазначено інше).

Відомостей про наявність та розмір кредитного ліміту по дебетовій картці, процентів за користування кредитом, строків та порядку повернення коштів, розміру пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

При цьому, між кредитною та дебетовою є деякі відмінності, а саме: за дебетовою карткою клієнт може керувати особистими коштами, відсотки за використання яких відсутні, а при необхідності може скористатися і грошима банку, проте як власник кредитної картки може розпоряджатися певною сумою, виданою йому банком, але надалі зобов`язаний повернути кошти. Також банківськи картки можуть бути і дебето-кредитними.

27 липня 2011 року підписанту було видано банківську картку НОМЕР_3 , з терміном дії до липня 2013 року без встановлення на ній кредитного ліміту.

17 грудня 2013 року позивач отримав банківську картку НОМЕР_4 із встановленням на ній кредитного ліміту у розмірі 300 грн. (а.с. 124, 125. т.1)

Позивачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за його картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, які є належним доказом щодо визнання позивачем наявності між сторонами договірних відноси, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, від 14 квітня 2021 року у справі №759/11453/20. (126-141, т.1)

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по банківсьому договору) у сукупності з іншими доказами може бути належними доказами щодо фактичного використання стороною коштів та заборгованості, що виникла внаслідок неналежного користування банківськими коштами.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц. від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладання договору від 27 липня 2011 року ОСОБА_2 поставив свій підпис в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В даному випадку зміст банківського договору зафіксовано в заяві клієнта.

В подальшому, після перевипуску банківської картки, на нову карту клієнта було встановлено початковий кредитний ліміт (який далі банк збільшував до 15 000 грн), ОСОБА_2 активно користувався кредитними коштами і здійснював часткове погашення заборгованості (що вбачається із банківської виписки), а тому виконання умов банківського договору, що включає в себе користування власними коштами з можливістю використання кредитних коштів свідчить про прийняття умов цього договору та його дійсність.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди за усіма істотними умовами, то такий правочин згідно вимог статті 204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно вимог статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним відповідно до приписів статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком міськрайонного суду про відсутність підстав для визнання недійсним в цілому кредитного договору, укладеного між сторонами.

Про визнання недійсним окремих частин договору позивач питання не ставив.

Позивач вказує на укладення між сторонами кредитного договору № SAMDN9359-GOLD CLUB від 17-12-2013 шляхом підписання зави-анкети та просив визнати недійним саме вказаний договір, проте договір банківського рахунку було укладено між сторонами 27 липня 2011 року. (а.с. 122-123, т.1)

17 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримав нову платіжну картку із встановленим кредитним лімітом, проте такі дії сторін не свідчать про укладення нового кредитного договору, на визнання недійсним якого наполягає ОСОБА_2 .

Перевипуск платіжних карток, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору.

До аналогічнову висновку прийшов ВС у постанові від 27 листопада 2019 року за результатами розгляду справи № 377/212/16-ц.

Тому апеляційний суд не вбачає достатніх причин для визнання недійсним договору від 17 грудня 2013 року, про що вірно вказав районний суд у рішенні.

Недодержання встановленого законодавством про захист персональних даних порядку захисту персональних даних, що призвело до незаконного доступу до них або порушення прав суб`єкта персональних даних чи неправомірне розголошення, зберігання та використання персональних даних, є підставою для застосування до правопорушника адміністративної та кримінальної відповідальності.

Посилання апелянта на незаконність діяльності АТ КБ «ПриватБанк» через неможливість останнього здійснювати кредитні операції із фізичними особами за умовами банківської ліцензії є безпідставними.

Посилання апелянта на невідповідність діяльності АТ КБ «ПриватБанк» Положенню НБУ «Про кредитування», Положенню про здійснення операцій із валютними цінностями у даній справі непереконливі і висновків суду не спростовує.

Вказівка ОСОБА_1 на право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку, внесення змін до договору та його вказівки на практику ВС із даного приводу колегією суддів відхиляються, оскільки такі вимоги не є предметом розгляду даного спору.

Крім того, встановлення належності виконання кредитних зобов`язань сторонами, боргових зобов`язань позивача перед відповідачем також виходить за межі предмету даного позову.

Що стосується позовних вимог в частині скасування безпідставно нарахованої заборгованості по кредитному договору від 17 грудня 2013 року в сумі 21 383,73 грн., то колегія суддів погоджується з висновко міськрайонного суду, що з матеріалів справи не вбачається, що банк звертався до ОСОБА_1 про стягнення конкретно цієї суми, не виставляв вимогу до боржника про погашення заборгованості.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В даному випадку позивач не довів, що права його в цій частині порушені.

Також обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині зобов`язання відшкодувати безпідставно вирахувані з нього кошти по кредитному договору від 17 грудня 2013 року в сумі 6028,03 грн.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довів належними та допустимими доказами факт переплати по вказаному кредитному договору.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Судді