КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/8189/17

04 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

22 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 та, відповідно, співвласником електричного обладнання будинку, а саме: ввідно-розподільного пристрою, який розташований в коридорі перед її квартирою, і який являє собою замкнену на ключ металеву шафу в середині якої знаходяться вимикачі навантаження, запобіжники, реле контролю фаз, вимикачі аварійного освітлення, проводка, тощо.

15.06.2017 року працівники ПАТ «Київенерго» самовільно відчинили замок ВРП, пошкодили проводку, вимикачі та реле, які обслуговують її квартиру чим завдали їй матеріальну шкоду у вигляді реальної вартості втраченого майна в сумі 100000 грн. та моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 200000 грн.

З урахуванням викладеного, просила суд стягнути з ПАТ «Київенерго» на її користь 100000 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 200000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

11 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» зі зміненим предметом в якій посилаючись на те, що 15.06.2017 року працівники відповідача самовільно зірвали замок ВРП, пошкодили проводку, вимикачі та реле, які обслуговують її квартиру й вказаними неправомірними діями відповідача було порушено її право спільної власності, просила суд визнати її право спільної власності на електричне обладнання будинку АДРЕСА_2 , зокрема на ввідно-розподільний пристрій, який розташований в коридорі перед квартирою НОМЕР_1 , і який являє собою замкнену на ключ металеву шафу в середині якої знаходяться вимикачі навантаження, запобіжники, реле контролю фаз, вимикачі аварійного освітлення, проводка.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про визнання права власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право спільної власності на електричне обладнання будинку АДРЕСА_2 , зокрема на ввідно-розподільний пристрій, який розташовано в коридорі перед квартирою НОМЕР_1 і який являє собою замкнену на навісний замок металеву шафу в середині якої знаходяться вимикачі навантаження, запобіжники, реле контролю фаз, вмикачі аварійного освітлення, проводка.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК КИЇВСЬКІ Київські електромережі» у дохід держави: 768 грн. 80 коп. судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Задоволено заяву про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року у справі №754/8189/17.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про визнання права власності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20 листопада 2020 року позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Вказала, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.4 ст.211, ч.1 ст.244 ЦПК України, оскільки судове засідання проводилося не в залі судових засідань та після судових дебатів суд не видалявся до нарадчої кімнати.

Звернула увагу на те, що суд першої інстанції незаконно скасував заочне рішення Деснянського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року та, відмовляючи в задоволенні її позовних вимог, не навів мотивованої оцінки діям працівників відповідача, які зафіксовані в письмових доказах долучених до матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Приватного акціонерного товариства " ДТЕК Київські електромережі" адвокат Дуднік- Дубіняк Дмитро Ігорович просив відмовити задоволенні апеляційної скарги , рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2020 року залишити без змін. Посилався на безпідставність та необгрунтованість доводів апеляційної скарги . Зазначав, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив обставини справи, дослідив надані докази, вірно застосував норми матеріального права .

У судовому засіданні представник відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» адвокат Дуднік- Дубіняк Дмитро Ігорович підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Шелемеха Андрій Петрович в судове засідання не з`явились, повідомлені про день та час слухання справи , 29 січня 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивачки адвоката Шелемехи А.П. про участь у судовому засіданні 04 лютого 2021 року , о 14 годині 40 хвилин, в режимі відеоконференції в приміщенні Деснянського районного суду м.Києва . Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року вказане клопотання було задоволено. Проте, 02 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшло повідомлення Деснянського районного суду м.Києва про те, що відеоконференцзв`язок у суді відновлено лише у кримінальних справах, в цивільних справах - не проводиться. Копія вказаного повідомлення про неможливість проведення відеоконференції у Деснянському районному суді м.Києва 04.02.2021 року була направлена представнику позивачки адвокат Шелемесі А.П. на електронну пошту 03.02.2021 року. В подальшому від нього на адрес суду будь-яких заяв не надходило. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності позивачки та її представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.02.1994 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації згідно з розпорядженням (наказом) від 23 лютого 1994 року №8831. (а.с.2)

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що 15.06.2017 року працівники відповідача самовільно зірвали замок ввідно-розподільного пристрою, пошкодили проводку, вимикачі та реле, які обслуговують її квартиру й вказаними неправомірними діями порушили її право спільної власності на вказане майно, у зв`язку з чим просила суд визнати її право спільної власності на електричне обладнання будинку АДРЕСА_2 , зокрема на ввідно-розподільний пристрій, який розташований в коридорі перед квартирою НОМЕР_1 , і який являє собою замкнену на ключ металеву шафу в середині якої знаходяться вимикачі навантаження, запобіжники, реле контролю фаз, вимикачі аварійного освітлення, проводка.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про визнання права власності, суд першої інстанції послався на те, що відповідач не належить до кола суб`єктів, які вправі визначати належність та правовий статус майна про яке йдеться в позові, тому пред`явлені позовні вимоги саме до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Враховуючи що, відповідно до вимог статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У свою чергу, рішення суду, не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.

Як зазначалося вище, в ч.2 ст.382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку якими є, зокрема, електричне обладнання всередині або за межами будинку.

ОСОБА_1 подала даний позов з метою підтвердження в судовому порядку її права спільної сумісної власності на електричне обладнання всередині будинку, проте чинним законодавством не передбачено звернення до суду з таким позовом для підтвердження права власності за встановлених обставин у даній справі.

Крім того, у відзиві на позовну заяву Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» вказало, що не оспорює наявне в позивачки право спільної сумісної власності на електричне обладнання будинку, жодним чином не порушувало права позивачки на спільну сумісну власність як власника квартири в багатоквартирному будинку

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз статей 48, 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за пред`явленим позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати відомості про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача або співвідповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Частинами 1-4 ст.51 ЦПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання за ОСОБА_1 права спільної власності на електричне обладнання будинку АДРЕСА_2 , зокрема, на ввідно-розподільний пристрій, який розташований в коридорі перед квартирою НОМЕР_1 і який являє собою замкнену на навісний замок металеву шафу в середині якої знаходяться вимикачі навантаження, запобіжники, реле контролю фаз, вмикачі аварійного освітлення, проводка.

Відповідно до наданого відповідачем акта розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 26.03.2002 року, межа відповідальності відповідача встановлена на наконечнику приєднання кабелю в щиті будинку. (а.с.176)

У поясненнях на позовну заяву Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» вказало, що воно не має відношення до внутрішньо будинкових електричних мереж та електричного обладнання житлового будинку АДРЕСА_2 , експлуатаційну відповідальність не несе, власником чи балансоутримувачем не є.

Позивачкою не надано доказів на спростування вказаних доводів відповідача.

Отже, належними відповідачами у даній справі мають бути інші співвласники багатоквартирного будинку, які оспорюють чи не визнають право спільної сумісної власності позивачки на електричне обладнання будинку.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги саме до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» є безпідставними.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вказаного висновку суду першої інстанції.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про визнання права власності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.4 ст.211, ч.1 ст.244 ЦПК України, так як судове засідання проводилося не в залі судових засідань та після судових дебатів суд не видалявся до нарадчої кімнати, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин апелянтом не надано.

Також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно скасував заочне рішення Деснянського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року, оскільки таке право суду визначено ст.ст.287,288 ЦПК України і обставини скасування вказаного заочного рішення не є предметом апеляційного перегляд у даній справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: