Справа № 296/5417/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

"26" травня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою кімнатою в гуртожитку та зняття особи з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , 1963 року народження таким, що втратив право користування жилою кімнатою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову зазначає, що на підставі ордеру №17 від 29.09.1994 року ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 та їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_1 , балансоутримувачем якого є позивач. При цьому дружина відповідача та його діти так і не вселились до гуртожитку та знялися з реєстраційного обліку 25.03.2011 року, а відповідач проігнорував необхідність знятися з реєстраційного облік та не проживає в даній кімнаті без поважних причин. Крім того позивач вказує, що з січня 1995 року в спірній кімнаті поселені та зареєстровані інші мешканці, які проживають на даний час та у яких виникло право приватизувати вказану кімнату, проте реєстрація відповідача за цією адресою створює їм перешкоди в реалізації такого права. На підставі викладеного просить визнати відповідача таким, що втратив право користування цим житлом та зняти його з реєстраційного обліку.

Ухвалою судді розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Відповідач відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження від 22.07.2020 разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с. 21,22,28,29,45,46,68,69,97,98,102,103).

Крім того, відповідача повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке оприлюднено 27.07.2020,21.10.2020,28.12.2020,12.03.2021,05.04.2021 та 28.04.2021 (а.с. 18,19,26,27,40,41,62,63,82,83,99,100).

У судове засідання 21.10.2020,14.12.2020,03.03.2021,23.03.2021,22.04.2021 та 26.05.2021 відповідач не з`явився.

Таким чином відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради було балансоутримувачем гуртожитку по АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів від 18.11.1982 року №666 «Про передачу на баланс дитячій лікарні 9-ти поверхового гуртожитку на 408 мість по АДРЕСА_3 ».

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №127 від 17.02.2021 року було вирішено погодити акт про списання багатоквартирного будинку (гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_2 з балансу комунального підприємства "Дитяча лікарня імені В.Й. Башека" Житомирської міської ради (а.с.91).

Так, згідно акту від 28.01.2021 року про списання багатоквартирного будинку (гуртожитку), що розміщений за адресою: АДРЕСА_2 з балансу КП "Дитяча лікарня" Житомирської міської ради, на балансі КП "Дитяча лікарня" ЖМР залишаються 30 квартир комунальної власності, зокрема, квартира АДРЕСА_4 (а.с.92-94).

Згідно ордера №17 від 29.09.1994 року ОСОБА_2 адміністрацією установи було надано жилу кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . На підставі вказаного ордеру в кімнаті №84 був зареєстрований наймач - ОСОБА_2 (а.с. 8).

Позивач, звертаючись із вказаним позовом зазначає про те, що фактично ОСОБА_2 з січня 1995 року по даний час у гуртожитку не проживає і не з`являється, на підтвердження чого, позивачем надано акти про відсутність відповідача за місцем проживання, які складено 12.06.2019, 10.07.2020, 29.10.2020,29.01.2021 (а.с.54,55,56,57).

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_5 підтверджується карточкою прописки від 20.09.1994 року (а.с.85).

Крім того, у довідці виданій КП «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради №537 від 17.06.2020 вказано, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , проте, з 10.01.1995 року в гуртожитку не проживає (а.с.10).

Отже, позивач стверджує про те, що відповідач в кімнату гуртожитку не з`являється не цікавиться нею, особистих речей не має, не бере участь в оплаті житлово - комунальних послуг.

Також у судовому засіданні встановлено, що 20.12.1994р. був виданий ордер №30 ОСОБА_6 житлову площу в гуртожитку АДРЕСА_7 (а.с.73).

Отже, на підставі вказаного ордеру, а також згідно договору найму житлового приміщення гуртожитку №84 від 21 листопада 2017 року, вказаною кімнатою у гуртожитку уже тривалий час користується наймач ОСОБА_6 , її чоловік ОСОБА_7 та їх діти (а.с.71). ОСОБА_6 сплачує квартплату та комунальні послуги по місцю проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_6 , за періоди з 01.01.2009 року по 01.03.2021 року (а.с.70).

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала, що у кімнаті АДРЕСА_8 вона проживає з 1997 року. В кімнаті АДРЕСА_5 з того часу проживає ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком та дітьми, проте, ОСОБА_2 у зазначеній квартирі вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказала, що у кімнаті АДРЕСА_9 вона проживає з 1990 року. Сім`я Демінських переселилася з кімнати №81 у кімнату АДРЕСА_5 після народження першої дитини. До того часу у зазначений кімнаті проживала сім`я ОСОБА_10 . ОСОБА_2 вона не знає та ніколи його не бачила. У кімнаті АДРЕСА_5 ні ОСОБА_2 ні його сім`я ніколи не проживали.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що у кімнаті АДРЕСА_5 проживає з 1995 року. Заселялася у зазначену кімнату на підставі ордеру та під час заселення кімната була вільною. Зі слів інших осіб їй відомо, що у кімнаті АДРЕСА_5 зареєстрований ОСОБА_2 , проте, останнього вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що у кімнаті АДРЕСА_10 він проживає з 2001 року. В кімнаті АДРЕСА_5 постійно проживає ОСОБА_6 , її чоловік та діти. ОСОБА_2 в зазначеній кімнаті не проживає, він його ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказала, що з 1983 р. по 29.01.2021 р. вона працювала завідуючою гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Також зазначила, що 29.09.1994 року ОСОБА_2 було видано ордер на жилу кімнату АДРЕСА_5 та ключі від зазначеної кімнати. Чи заселився ОСОБА_2 до кімнати № НОМЕР_1 їй не відомо, на початку 1995р. він віддав їй ключі та повідомив, що жити в кімнаті №84 він більше не буду. В подальшому, з її дозволу, до кімнати АДРЕСА_5 заселилася сім`я ОСОБА_13 , оскільки кімната була вільною.

Отже, виходячи з матеріалів справи та показів свідків відповідач ОСОБА_2 , набувши на підставі ордеру право наймача, не проживає в кімнаті АДРЕСА_1 більше шести місяців, а саме з 1995 року, при цьому самостійно залишив житло. Не проживають у вказаній кімнаті і члени його сім`ї.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР.

Згідно зі ст.127 Житлового кодексу Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчання в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до вимог ст.128 Житлового кодексу Української РСР жила площа в гуртожитку надається за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Стаття 129 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу), норми яких розповсюджуються і на гуртожитки, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 Житлового кодексу Української РСР).

Частиною 4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст.72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", вбачається, що, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Як вказувалося вище, відповідно до актів про відсутність відповідача за місцем проживання, з січня 1995 року у гуртожитку ОСОБА_2 не проживає, що свідчить про його відсутність на протязі двадцяти п`яти років (за показами свідків відповідач взагалі не заселявся).

Отже, надані позивачем докази щодо тривалого не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачем не надано доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному житлі.

При цьому тривала відсутність відповідача, не проживання в гуртожитку, свідчить про те, що житло не використовувалося відповідно за його призначенням та вказує на те, що воно не є єдиним житлом відповідача і він має інше місце проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі, й, в свою чергу, буде захищати права власника (балансоутримувача) такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві".

Отже, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано того факту, що останній з січня 1995 року дійсно не проживає в кімнаті АДРЕСА_5 , без поважних причин.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою кімнатою в гуртожитку підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється відповідними органами реєстрації на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що суд не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача, враховуючи положення вказаної вище норми, згідно якої саме рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставою для подальшого зняття з обліку, тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою кімнатою в гуртожитку та зняття особи з реєстраційного обліку, підлягає задоволенню частково.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.8, 55, 124 Конституції України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 272-273 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.127 - 129 Житлового кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Комунального підприємства «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою кімнатою в гуртожитку та зняття особи з реєстраційного обліку- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням у гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_11 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: Комунальне підприємство «Дитяча лікарня імені В.Й. Башека» Житомирської міської ради, місцезнаходження за адресою: м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 23, .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП не відомий.

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 07.06.2021.