П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м. Київ

справа № 753/15786/20

провадження № 22-ц/824/6713/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року у складі судді Трусової Т.О., повний текст складений 08.02.2021 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про негайне відібрання дитини та повернення її матері, заборону вчинення дій.

Вимоги позову ОСОБА_1 мотивувала тим, що 24 жовтня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач систематично вчиняв щодо неї в присутності дитини протиправні дії, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, а 07 серпня 2019 року, коли позивач разом з дочкою поверталась з прогулянки до помешкання своїх батьків, де на той час проживала, відповідач силоміць, із застосуванням насильства, забрав дитину та зник у невідомому напрямку.

ОСОБА_1 вказує, що з того часу вона не має жодної інформації про стан дитини, місця її перебування та осіб, що за нею доглядають. Неодноразові звернення до компетентних державних органів за захистом своїх порушених прав та за захистом дитини від насильства з боку відповідача позитивного результату не дали.

Намагаючись розшукати дитину, 20.06.2020 року позивач разом зі своїм представником поїхали у с. Кримок Радомишльського району Житомирської області, де мали намір поспілкуватися з родичами колишнього чоловіка. Там вони випадково зустріли відповідача з дитиною. Під час зустрічі відповідач проявив агресію, відштовхував ОСОБА_1 від дитини, а потім спричинив позивачу та її представнику тілесні ушкодження.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року було визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю.

Позивач вважає, що самочинна зміна місця проживання дитини відповідачем, здійснена у спосіб викрадення, із застосуванням насильства, та відмова відповідача повертати дитину матері порушує її права та права дитини, а тому просила суд ухвалити рішення про негайне відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від батька ОСОБА_2 і повернення дитини матері, а також зобов`язати відповідача, його представників та/або будь-яких інших третіх осіб не чинити перешкод та передати/повернути дитину матері.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Відібрано у ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернуто дитину матері ОСОБА_1 .

Встановлено спосіб виконання даного рішення, відповідно до якого відібрання дитини у батька ОСОБА_2 означає відібрання дитини у будь-якої особи, з якою дитина перебуває на час примусового виконання цього рішення, в тому числі з відома батька.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері.

В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень до неї, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 162 СК України, оскільки на момент зміни батьком місця проживання дитини було відсутнє рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Отже, на думку апелянта, позивачем застосований невірний спосіб захисту порушених прав.

Окрім зазначеного відповідач зауважує на тому, що на час розгляду справи в суді першої інстанції, дитина дійсно проживала з ним, проте 15 березня 2021 року невідомі особи в кількості трьох осіб проникли до будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та викрали його малолітню доньку. На даний час, ОСОБА_3 проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість скарги.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 підтримала скаргу з викладених у ній підстав, просила задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві.

Третя особа орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції свого представника не направили, клопотань не подавали, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що негайне відібрання дитини від батька та повернення її матері буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини,

З таким висновком погоджується і судова колегія.

Так, судом встановлено, що Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зареєстрованим місцем проживання дитини є квартира АДРЕСА_2 , яка також є зареєстрованим місцем проживання позивача.

Батько дитини - відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

З 03.09.2018 дитина відвідувала дошкільний навчальний заклад «Монтессорі-Сад» Дарницького району в м. Києві, відповідно до пояснень працівників закладу нею опікувались обоє батьків та бабуся.

До травня 2019 р. сторони проживали разом та спільно виховували дитину.

З 26.05.2019 сторони стали проживати окремо. З цього часу за домовленістю сторін дитина проживала разом з матір`ю.

Однак вже в квітні 2019 р. між сторонами виник спір щодо участі кожного з них у вихованні дитини.

Так, 18.04.2019 позивач зверталась до поліції з заявою щодо здійснення відповідачем погроз відібрання у неї дитини.

Цієї ж дати відповідач звернувся до органу опіки та піклування щодо вчинення йому позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною та в подальшому Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації проводились заходи сприяння у вирішенні спору між батьками щодо участі у вихованні дитини.

Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 376 від 20.05.2019 був затверджений висновок служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю для її тимчасового виїзду за межі України.

07.08.2019 відповідач самочинно, без згоди позивача, забрав дитину від матері.

20.11.2019 слідчим слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м. Києві складено повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, скоєного за таких обставин.

07.08.2019 приблизно о 20-00 год. ОСОБА_2 очікував біля ліфту на третьому поверсі в будинку по АДРЕСА_4 , де мешкає його колишня дружина ОСОБА_1 та її матір ОСОБА_4 . В подальшому, під час того як у ліфті відчинились двері, ОСОБА_2 заздалегідь знаючи, що у кабіні ліфта знаходиться позивач з дочкою та своєю матір`ю, під час розкриття дверей ліфта, розпилив у ліфті вміст балончика з невідомою речовиною. Здійснивши вказані дії, ОСОБА_2 спричинив ОСОБА_1 тілесні ушкодження, відібрав у неї їх спільну дитину ОСОБА_3 та зник з місця події.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2019, постановленою у цивільній справі № 753/19409/19, ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_3 було визнано особами, які постраждали від домашнього насильства, та щодо ОСОБА_2 були застосовані обмежувальні заходи.

Проте постановою Київського апеляційного суду дане рішення в частині визнання позивача та дитини постраждалими, а також в частині застосування обмежувальних заходів відносно дитини, було скасовано.

Позивач ОСОБА_1 має постійне місце роботи в АТ «Ощадбанк», стабільний дохід, задовільний стан здоров`я, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно.

У власності позивача перебуває однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_5 . Також позивач разом зі своїми батьками є співвласниками трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , площею 53,77 кв.м.

Вищенаведені обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2020 у цивільній справі № 753/8833/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місяця проживання дитини, що набрало законної сили, а відтак за нормою частини 4 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Даним рішенням, яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2020, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з матір`ю.

Судом установлено, що рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідачем добровільно не виконане.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім

місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті вирішення спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Встановивши, що відповідач без згоди матері, з якою на підставі рішення суду визначено місце проживання малолітньої дочки сторін, залишив дочку проживати у себе, добровільно повернути дитину матері відповідач не бажає, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судом не встановлено. Посилання відповідача на ту обставину, що дочка значний час проживає з ним, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки відповідач навмисно не виконує рішення суду про передачу дитини на виховання матері, яке набрало законної сили.

Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2020 року є обов`язковим до виконання, проте відповідач не виконує рішення після набуття ним законної сили, чим фактично самочинно змінює місце проживання дитини, тому відібрання дитини і її повернення матері є ефективним способом захисту порушеного права у цій справі.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складено 17.06.2021 року

Головуючий:

Судді: