Єдиний унікальний номер 235/4040/20
Номер провадження 22-ц/804/1496/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Корчистої О.І., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засі-дань № 3 цивільну справу № 235/4040/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерно-го товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору кредитування, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2021 року (суддя першої інстанції Величко О.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стрижак Є.Ю., звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору позики, зменшення суми заборгованості до фактично отриманої суми кредитних коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в АТ КБ «ПриватБанк» відкрито картковий рахунок на її ім`я. У жовтні 2019 року на свій запит позивачка отримала від відповідача виписку з свого рахунку за період з 01 січня 2014 року по 24 жовтня 2019 рік, згідно якої заборгованість перед банком складає 43 521 грн. 32 коп. Станом на день звернення до суду заборгованість за кредитним договором становила 61 009 грн. 26 коп. Надаючи виписку по рахунку, відповідач не надав їй жодних доказів, що саме ті Тарифи та Витяг з Умов і правил, на які посилається банк, розуміла ОСОБА_1 та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання, а також те, що ці документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Вона неодноразово зверталась до відповідача як усно, так і письмово через програмний комплекс «Приват24» із запитами про надання їй копій Умов та Правил, підписаних особисто нею разом із заявою-анкетою, на підставі яких банком було нараховано таку велику заборгованість, проте відповіді не отримала. Через невиконання банком своїх обов`язків щодо надання інформації про Умови та Правила та про їх неодноразову зміну у неї виникла необґрунтована заборгованість. За її розрахунком загальна заборгованість перед банком становить 4 896 грн. 24 коп., що складається із фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 3 000 грн. та суми за нарахованими процентами за користування позикою у розмірі 1 896 грн. 24 коп. Вважаючи дії Банку щодо зміни Умов та Правил надання послуг протиправними, позивачка просила розірвати договір позики, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк»; зменшити суму заборгованості до 4891 грн. 63 коп., що складатиметься із фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 3 000 грн., та суми за нарахованими процентами за користування позикою у розмірі 1 896 грн. 63 коп., а також стягнути з АТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір у розмірі 1681 грн. 60 коп.

В подальшому позивачка змінила предмет позову і в обґрунтування вказала, що відповідно до наданої відповідачем виписки по її картковому рахунку банк, визначаючи заборгованість із погашення кредиту, нараховує у тому числі, крім тіла кредиту, складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Відповідач у відзиві на позовну заяву, обґрунтовуючи розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості відповідно до заяви-анкети від 29 жовтня 2007 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privat.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Однак, зазначені Умови та правила надання банківських послуг не надавались їй для ознайомлення при укладенні оспорюваного договору та не підписані нею, що свідчить про її необізнаність про існування вказаних Умов та Правил.

Посилаючись на ч. 1, ч. 2 ст. 207, ст. ст. 626,628, ч. 1 ст. 638 ЦК України, вказувала що вка-зані Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. В даному випадку між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, які викладені на банківському сайті, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, а обов`язок позичальника по сплаті пені за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань в заяві відсутній, то і відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку нарахованої пені. Крім того, у заяві-анкеті, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначена можливість зміни процентної ставки за договором. При укладенні договору споживчого кредиту Банком не були дотримані всі передбачені чинним законодавством, зокрема ст. 12 Закону України « Про споживче кредитування» умови. У заяві-анкеті, яка підписана позивачем, зазначена процентна ставка 3% в місяць на залишок заборгованості, а відповідно до копії довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 пільгового періоду» від 29 жовтня 2007 року, яка також підписана позивачкою, базова процентна ставка по кредиту в місяць зазначена у розмірі 1,9%. З наданої відповідачем виписки по картковому рахунку, починаючи з 01 червня 2016 року з карткового рахунку позивача списуються відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5%, а також нараховувалась пеня, що не передбачено умовами договору. Тому позивач посилалася на недотримання банком при укладенні оскаржуваного договору усіх передбачених чинним законодавством вимог.

Крім того, звертала увагу суду, що на момент укладення споживчого кредиту позивачка не мала повної цивільної дієздатності, оскільки була неповнолітньою особою, тому укладати спо-живчий кредит вона не мала права. Посилаючись на положення ст. 215 ЦК України просила ви-знати договір кредитування укладений з АТ КБ «Приватбанк» недійсним, стягнути понесені нею судові витрати.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2021 ро-ку відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про ви-знання недійсним договору кредитування.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стрижак Є.Ю., в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріаль-ного права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору кредитування недійсним в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що в оскаржуваному рі-шенні суд першої інстанції зазначив, що позивач була ознайомлена з умовами кредитування та отримання кредитної картки, позивачем була підписана анкета-заява від 29 жовтня 2007 року та довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів піль-гового періоду» від 29 жовтня 2007 року та начебто сторонами при укладенні договору були об-говорені усі істотні умови договору. Таке твердження суду не відповідає дійсності, оскільки на-даний банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до укладеного позивачем кредитного договору, оскільки не підтверджують достовірно умов договору. Надані відповідачем Умови та правила надання бан-ківських послуг не надавалися позивачеві для ознайомлення при укладенні оспорюваного дого-вору та не підписані позивачем, що свідчить про необізнаність останнього про існування вказа-них Умов та правил. Крім того, відповідачем безпідставно збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку без дотримання процедури, визначеної законом.

З інших підстав рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу позивача надано письмовий відзив, в якому, посилаючись на її необґрунтованість, заперечує проти її задоволення. При цьому посилається на те, що підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 29 жовтня 2007 року позивач тим самим уклала з відповідачем договір, який відповідно до ст. 634 ЦК України є договором приєднання. З вказаної заяви вбачається, що позивач висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила, що вона ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були їй представлені для ознайомлення в письмовому вигляді, підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку. В анкеті-заяві від 29 жовтня 2007 року вказано тип карти: «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», валюта карти, сума кредитного ліміту, базова відсоткова ставка за користування кредитом, номер картки і дата відкриття рахунку. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Позивач користувалася коштами, отримувала їх через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали. До того ж позивач деякий час належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнавала свої зобов`язання за договором. Тому посилання апелянта на не ознайомлення з умовами кредитування не має прийматися судом.

Щодо обставин укладання кредитного договору з неповнолітньою особою, відповідач, поси-лаючись на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц, зауважив, що схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника, недійсним. З огляду на те, що батьки, дізнав-шись про існування кредитного договору, протягом одного місяця не заявили претензію до бан-ку, не оспорювали даний договір, він може вважатися таким, що схвалений та підлягає виконан-ню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за ная-вними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповіда-ти завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні но-рми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач та її представник, а також представник АТ КБ «ПриватБанк» подали до апеляційно-го суду заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 230, 233).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеля-ційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахува-вши, що позивачка, посилаючись на факт її необізнаності про Умови та правила надання банків-ських послуг, які нею не підписувалися, не зазначення в договору істотних його умов про розмір та умови зміни процентної ставки, про стягнення пені за невиконання умов договору, не довела, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складають кредитний договір, дійшов висновку, що відсутні підстави визнання договору недійсним із вказаних підстав, адже неукладені умови договору не можуть бути визнані недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, оскільки позивачка не довела, що її батьки (усиновлювачі чи піклувальники) діз-навшись про вчинення правочину, протягом одного місяця заявили претензії банку про те, що оспорюваним правочином порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду з позовом про визнання оспорюваного правочи-ну недійсним, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним правочину, вчиненого саме неповнолітньою особою.

Підсумовуючи, зазначивши, про пропуск позивачкою строку позовної давності, про застосу-вання якого заявлено представником відповідача, що є самостійною підставою для відмови у за-доволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд повністю не може погодитися з такими висновками суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати укладений договір недійс-ним посилаючись на свою необізнаність про Умови та правила надання банківських послуг, які нею не підписувалися, на не зазначення в договорі його істотних умов про розмір та умови зміни процентної ставки, про стягнення пені за невиконання умов договору, а також на ту обставину, що заява-анкета від 29 жовтня 2007 року підписана неповнолітньою особою.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 29 жовтня 2007 року позивачка по справі підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банків-ських послуг в ПриватБанку та отримала кредитну картку «Універсальна» із встановленням кре-дитного ліміту, зміна якого відбувалася в подальшому неодноразово (а.с. 126-133).

У заяві обумовлено вид кредитної картки - кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового пері-оду», валюта - гривня, кредитний ліміт - 250 грн., базова процентна ставка по кредиту 3% в мі-сяць на залишок заборгованості. У заяві також зазначено, що позичальник ознайомився та згод-ний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були на-дані для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом позивачка підтвердила факт отри-мання нею інформації про умови кредитування в Приватбанку (а.с. 126).

До матеріалів справи долучено Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана позивачкою і в якій зазначені умови кредитування (а.с. 127).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контраген-та та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного за-конодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 202 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спря-мована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільно-го законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досяг-ли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет дого-вору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а та-кож усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмі-рах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором за-стосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недоде-ржанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст. 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кре-диту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Частиною 1 ст. 633 ЦК України визначено, що публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе зобов`язання здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно ст. 634 ЦК України договір приєднання є договір, умови якого встановлені одні-єю із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шля-хом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На виконання умов кредитного договору позивачу Банком було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт. Позивач тривалий час користувала-ся грошовими коштами, отримувала їх через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів з використанням платіжної картки.

Установивши у справі, яка переглядається, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання заяви від 29 жовтня 2007 року про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, суд правильно зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору і саме з ними позивач була ознайомлена під час підписання вказаної заяви.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін-шим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Во-левиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні.

З огляду на зазначене, врахувавши, що позивачка не довела належними доказами, що підпи-сана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, які не містять підпи-су позичальника, складали єдиний кредитний договір, а на виконання вказаних Умов Банком, на думку позивача, безпідставно нараховувалися проценти за користування кредитними коштами, пеня та комісія, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що неукладені умови до-говору не можуть бути визнані недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

В цій частині рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуаль-ного права.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним право-чину, який вчинений неповнолітньою особою.

У ч. 1 ст. 30 ЦК України зазначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відпові-дальність у разі їх виконання.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч. 1 ст. 34 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої дія-льності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклува-льників (ч. 2 ст. 32 ЦК України). Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.

За правилами ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому ст. 221 цього Кодексу.

У ч. 2 ст. 222 ЦК України зазначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за ме-жами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути ви-знаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недоде-ржання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з статями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину не-дійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересова-ною особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не ви-знається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, правочини, вчинені неповнолітніми особами за межами їх цивільної дієздатності, вва-жаються відповідно до ст. 203 ЦК України неправомірними, а вчинення ними таких дій може слугувати підставою недійсності укладеного ними правочину (ст. 215 ЦК України).

З урахуванням наведеного, правочини, вчинені неповнолітньою особою, можуть бути визна-ні судом недійсними, тобто вони є оспорюваними.

Суд першої інстанції правильно тлумачив норми матеріального права, вказуючи про те, що в силу приписів частин 1, 2 ст. 221 та ст. 222 ЦК України, правочин який вчинений неповноліт-ньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів чи піклуваль-ника) вважається схваленим, якщо батьки (усиновлювачі чи піклувальник), дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні правочину. При цьому, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що позивачка не довела, що її батьки (усиновлювачічи піклувальник), дізнавшись про вчинення правочину протягом одного місяця заявили претензії банку.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з таким висновком суду, оскільки схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину, який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усинов-лювачів чи піклувальника), недійсним. Таким чином, схвалення правочину припускається у разі, якщо батьки (усиновлювачі чи піклувальник) довідавшись про правочин не заявили претензію іншій стороні. Тому у цьому випадку юридичного значення набуває факт відсутності заперечен-ня, тобто мовчання з боку батьків.

Разом з тим, факт відсутності заперечень з боку батьків (усиновлювачів) набуває юридич-ного значення лише при обізнаності батьків (усиновлювачів) про вчинення неповнолітньою осо-бою правочину, який виходить за межі дрібного побутового. Факт обізнаності батьків (усинов-лювачів) неповнолітнього (неповнолітньої) про дії, вчиненні таким неповнолітнім (неповноліт-ньою), не презюмується, тому підлягає доведенню.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок довести що її батьки (усиновлювачі чи піклувальники,) дізнавшись про вчинення оспорюваного правочину, протягом одного місяця заявили претензії банку, а оспорю-ваним правочином порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась з таким позовом до суду.

У ч. 4 ст. 81 ЦПК України визначено одне із правил обов`язку доказування, а саме: у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчи-нення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати об-ставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Застосовуючи логіку наведеного, обов`язок доказування стороною тих чи інших обставин залежить від того, стверджує особа про існування обставин, або заперечує їх існування. Відпові-дно доводи існування того чи іншого факту повинна довести та сторона, яка стверджує про його існування.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що саме банком, який посилався на те, що батьки, дізнавшись про існування кредитного договору, протягом місяця не заявили претен-зію до банку, повинна бути доведена обізнаність батьків неповнолітньої про укладення остан-ньою кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 219/12839/19 (провадження № 61-17988св20).

Беручи до уваги наведене, мотивувальна частина рішення в цій частині має бути змінена.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача заявлено клопо-тання про застосування строків позовної давності, оскільки договір про надання банківських по-слуг укладено 29 жовтня 2007 року, з позовними вимогами про визнання договору не дійсним позивач звернулася у січні 2021 року, тобто після спливу трирічного строку, визначеного зако-ном.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його поруши-ла.

Частинами 2 - 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рі-шення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущен-ня позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність - це важливий інститут, який лежить на перетині процесуального і матеріального права, а тому помилки у застосуванні положень цього інституту потенційно можуть загрожувати порушеннями абсолютно будь-яких прав людини. Тому вкрай важливо розглядати позовну давність через призму міжнародних стандартів у сфері захисту прав людини, вироблених міжнародними судовими інституціями.

Позовна давність тісно пов`язана із принципом правової визначеності (principle of legal certainty), який, у свою чергу, є «одним із фундаментальних аспектів верховенства права». Євро-пейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи її із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, стро-ки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким бу-ло б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу». Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов`язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції.

Відповідно до статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інте-рес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що пра-во або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Так, судом встановлено, що фактично позивач дізналася про порушення свого права 29 жо-втня 2007 року під час укладення оспорюваного правочину, трирічний строк позовної давності щодо оспорювання вказаного договору закінчився у жовтні 2010 року, а з позовом до суду про визнання цього договору недійсним ОСОБА_1 звернувся лише у липні 2020 року, тобто майже через десять років після спливу строку позовної давності.

З огляду на зазначене, вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи у позові з підстав пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстан-ції виходить з того, що право ОСОБА_1 у зв`язку з укладенням договору з відповідачем особою, яка була неповнолітньою є порушеним та підлягає судовому захисту у обраний нею спо-сіб - шляхом визнання недійсним договору, як такого, що укладений неповнолітньою особою, що і було доведено зібраними матеріалами справи, клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності позивачем не порушувалося.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який не-одноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав лю-дини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інста-нцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 4 вказаної статті зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної або резолютивної частини.

Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення, з дотриманням норм процесуального права однак, в мотивувальній частині дійшов до помилкового висновку про від-сутність підстав для визнання недійсним договору у зв`язку з укладенням його неповнолітньою особою, помилково витлумачивши норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зміни мотивувальної частини.

Оскільки апеляційний суд в цілому погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та дійшов висновку лише про зміну мотивувальної частини судового рішення, а позивач звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.І. Корчиста

В.В. Папоян