Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 522/387/17-ц

провадження № 61-4045св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області

в інтересах держави в особі Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у складі колегії суддів:

Комлевої О. С., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом

до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, на

АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Державному комітеті України

по земельних ресурсах видати ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його

у відповідному реєстрі.

На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку та 22 травня 2007 року продала

її ОСОБА_1

ОСОБА_1 , у свою чергу, отримав державний акт від 05 червня 2007 року серії ЯЕ № 112006 на право власності на спірну земельну ділянку.

За заявою прокуратури Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2009 року позов ОСОБА_2 залишений без розгляду.

Звернення до суду з позовом прокурора обґрунтоване неналежним здійсненням своїх повноважень Одеською міською радою, якою не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права і повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Посилаючись на те, що рішення суду, на підставі якого з державної власності вибула земельна ділянка загальною площею 0,1 га, розташована

на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :51:003:0287, скасоване, та з урахуванням зазначеного, заступник прокурора Одеської області в особі Одеської міської ради просив витребувати у ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради зазначену земельну ділянку.

Справа переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року

у складі судді Загороднюка В. І. позов заступника прокурора Одеської області в особі Одеської міської ради задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870,00 грн, розташовану по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :51:003:0287.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула із володіння її власника - територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, не з її волі, а іншим шляхом, у зв`язку із чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог заступника прокурора Одеської області і витребування майна від добросовісного набувача

на підставі статті 388 ЦК України.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року скасовано й справу передано на новий апеляційний розгляд.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 05 липня 2017 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про витребування майна є правильними, проте суд першої інстанції не врахував, що позивачем пропущено позовну давність, про що заявлялось відповідачем до ухвалення судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі

№ 911/3210/17, від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17,

від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у провадженні № 14-179цс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 4 частини третьої

статті 411 ЦПК України), просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосовано положення

статей 257, 267 ЦК України без урахування висновків щодо її застосування

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-240цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178гс15, а також Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17, від 26 листопада 2019 року

у справі № 914/3224/16 (з аналогічним предметом спору, а саме про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі

статті 388 ЦК України).

Заступник прокурора Одеської області вважає, що судом апеляційної інстанції не враховано того, що під час звернення до суду із вказаним позовом прокурором враховано вимоги частини другої статті 214 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент пред`явлення прокурором позову,

а тому, прокурор виходив із того, що до позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України позовна давність не застосовується.

Вважає, що зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою

у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду

від 21 березня 2018 року у справах № № 904/11143/16, 904/9637/16

та від 21 березня 2018 року у справі № 904/11141/16 в аналогічних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, зробив передчасний висновок, про початок перебігу позовної давності починаючи з 2009 року, не надавши жодної можливості прокурору

та Одеській міській раді довести протилежне або надати суду клопотання про поновлення строків позовної давності у зв`язку із тим, що він був пропущений з поважних причин.

Разом із тим касаційна скарга також містить посилання на те, що у разі, якщо судова колегія при розгляді цієї справи вважає за необхідне відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах положень статті 257 ЦК України, викладеного у постанові від 05 грудня 2018 року № 14-179цс18, то вказана справа разом із касаційною скаргою і доданими до неї документами підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до статті 403 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 522/387/17-ц

із Приморського районного суду м. Одеси.

У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року справу № 522/387/17-ц призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року

за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею

0,1 га, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати

ОСОБА_2 державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

27 грудня 2006 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯГ № 950697.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. та зареєстрованого у реєстрі за № 8432,

ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

На підставі цього договору купівлі-продажу ОСОБА_1 отримав державний акт від 05 червня 2007 року серії ЯЕ № 112006 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 53.

У подальшому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року за заявою прокуратури Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2009 року позов ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 , залишений без розгляду.

13 квітня 2017 року ОСОБА_1 заявив про пропуск прокуратурою Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради позовної давності.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором,

із чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади,

є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (пункт 34 частини першої статті 26). Такі питання мають вирішуватись виключно

на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Отже обов`язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження

№ 61-183цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю

на відчуження не виявляв.

Встановивши, що Одеська міська рада як уповноважений орган власника територіальної громади м. Одеси рішення про передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_2 чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади м. Одеси не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, яке було згодом скасовано, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав Одеської міської ради.

Щодо позовної давності

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на пропуск прокурором позовної давності. Зазначав, що органам прокуратури Одеської області ще у 2009 році було відомо, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_1 , але належних заходів для вирішення цього спору

в суді ними не було вжито.

У свою чергу, прокурор, діючи в інтересах Одеської міської ради заперечив проти доводів зазначеної заяви, наполягав на тому, що на звернення

з віндикаційним позовом позовна давність не застосовується.

Питання поновлення строку на подачу позову позивачем не порушувалось.

З матеріалів справи слідує, що справа неодноразово була предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Так, скасовуючи ухвалене у справі судове рішення та направляючи справу

на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові

від 10 квітня 2020 року зазначав, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді не встановив початку перебігу позовної давності для Одеської міської ради, а також того, що Одеській міській раді було чи могло бути відомо про порушення її права, як і про особу, яка його порушила, до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до суду. Суд апеляційної інстанції не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, неправильно застосував до спірних правовідносин положення

статті 257 ЦК України щодо вимог про витребування майна на підставі

статті 388 ЦК України.

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє

у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи

та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови

в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так

і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом

в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня

2017 року) та статтею 81 діючого ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин,

на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17

та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна

в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок,

що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено

в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи,

то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила,

а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням

не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності

з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2018 року в справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», заява № 5876/15, суд зауважив, що питання наявності «суспільного інтересу» у втручанні тісно пов`язане

з пропорційністю втручання, тому суд розглянув його у контексті пропорційності (див., рішення у справі «Волчкова та Міронов проти Росії» (Volchkova and Mironov v. Russia), заяви № 45668/05 та № 2292/06, пункт 114, від 28 березня 2017 року).

15 грудня 2006 року Приморським районним судом м. Одеси у справі

за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» було ухвалено рішення, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_3 , згідно якого ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_1 спірну земельну ділянку набув у власність 22 травня 2007 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який того

ж дня зареєстровано в установленому законом порядку. Дійсність правочину не оспорювалась.

У подальшому, рішення Приморським районним судом м. Одеси від 15 грудня 2006 року було скасовано за заявою прокурора Одеської області. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2009 року позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

Достеменно встановивши, що датою порушення права Одеської міської ради є 15 грудня 2006 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що до поданого 10 січня 2017 року заступником прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, права якої порушені, позовна давність має відраховуватись саме з 2006 року.

Навіть з моменту ухвалення судового рішення про скасування права власності до звернення за захистом порушеного права минуло близько

8 років.

Зазначені вище судові рішення свідчать, що прокурору, міській раді,

в інтересах якої подано цей позов, достеменно було відомо про наявність правових підстав для звернення до суду.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою

до винесення ним рішення.

Ураховуючи подану відповідачем ОСОБА_1 заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11 березня 2021 року у справі № 522/4690/17 (провадження 3 61-14106св20).

Також висновок суду узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 26 листопада 2019 року у справі

№ 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Посилання в касаційній скарзі на те, що позовна давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються відповідає приписам матеріального права та підтверджена чисельною судовою практикою, зокрема: постановою Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року

у справі № 916/2129/15, постановою Вищого господарського суду України

від 03 жовтня 2017 року у справі 908/1740/13-908/1024/13, постановою Вищого господарського суду України від 12 грудня 2017 року у справі

№ 904/11078/16, та постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року у справі №904/10673/16

не заслуговує на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження

№ 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно

від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція,

від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо доводів касаційної скарзі про те, що судом апеляційної інстанції

не надано жодної можливості прокурору та Одеській міській раді надати суду клопотання про поновлення строків позовної давності у зв`язку з тим, що він був пропущений з поважних причин, то колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на таке.

Частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою

до винесення ним рішення.

Щодо пропуску позивачем позовної давності стороною відповідача наголошувалось 13 квітня 2017 року у запереченнях на позовну заяву, тобто до ухвалення у справі судового рішення.

Крім того, суд касаційної інстанції у судових рішеннях двічі наголошував щодо необхідності встановлення судам попередніх інстанцій початку відліку позовної давності.

За викладених обставин, сторона позивача не була позбавлена можливості надати суду клопотання про поновлення позовної давності.

Проте заява про поновлення строку подана не була.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні цієї справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Посилання в касаційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05 грудня 2018 року провадження № 14-179цс18 (справа № 522/2201/15-ц), та передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, у постанові 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати

та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня

2018 року у справі № 367/6105/16, від 07 листопада 2018 року у справі

№ 575/476/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15 (пункт 61), № 522/2201/15 (пункт 62)

та № 522/2110/15 (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що позовна давність застосовується при пред`явлені віндикаційного позову, викладеного у постанові від 05 грудня 2018 року провадження № 14-179цс18, про що містить посилання касаційна скарга, оскільки наразі судова практика з наведеного питання є незмінною

та сталою.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання заступника прокурора Одеської області

в інтересах держави в особі Одеської міської ради про передачу справи

на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович