ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4779/20

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/90/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Скрипки А.А., Харечко Л.К.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомлення учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на будинок, виділення майна у власність в натурі,

місце ухвалення судового рішення м. Ніжин Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 18 листопада 2020 року

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

припинити для сторін право спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 ;

виділити у власність в натурі ОСОБА_1 3/25 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними будівлями, який підлягає державній реєстрації та складається з наступних приміщень у житловому будинку: житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв. м; кладову 1-5 площею 3,9 кв. м; сарай «Б-1»; погріб «П»; криницю «К»; огорожу № 1 (8,03 м); убиральню «У»;

виділити у власність в натурі ОСОБА_2 22/25 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними будівлями, який підлягає державній реєстрації та складається з наступних приміщень у житловому будинку: коридор 1-1 площею 5,8 кв. м; кухню 1-2 площею 10,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв. м; кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв. м; коридор 1-8 площею 10,8 кв. м; веранду «І» площею 5,8 кв. м; ґанок; сарай «В»; сарай «Г»; гараж «Е»; сарай «Ж»; погріб «П1»; огорожу № 1 (2/3 частини); ворота з хвірткою № 2.

Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на будинок, виділення майна у власність в натурі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Гринь Л.В. просить прийняти нову постанову про скасування ухвали судді першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем вказувалось щодо врахування судом обставин, встановлених рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 13 листопада 2017 року та постановою апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 489/2029/17, у якому міститься розмежування поняття порядку поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму та порядку встановлення користування спільним майном.

Вказує, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року та постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року не було припинено для сторін право спільної часткової власності на спірний житловий будинок, а лише встановлений порядок користування спільним майном в натурі згідно розміру часток.

Вважає, що заявлений ОСОБА_1 позов про припинення права власності з виділом їй приміщень як окремого об`єкту нерухомого майна для його реєстрації відповідно до ст. 364 ЦК України є належним способом захисту своїх прав, оскільки спірне майно залишилось у спільній частковій власності, в той час як судовими рішеннями проведено його розподіл та сплачена грошова компенсація. Посилається, що ОСОБА_1 не може зареєструвати виділені їй житлові приміщення в реєстраційній службі як окремий об`єкт нерухомого майна.

Тому стверджує, що необґрунтованим висновок суду, що позивачем обраний не ефективний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

У встановлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подавались.

В судове засідання 03 лютого 2021 року учасники справи не з`явились, тому згідно до ст. 372 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, що не з`явилися, та які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод усі судові процедури повинні бути справедливими.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суддя першої інстанції виходив з того, що оскільки спір між сторонами у справі вирішено, то в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України це є безумовною підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

За висновком суду, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав, обравши належний спосіб захисту, який буде ефективним та відновить її права, а повторне подання тотожного позову з того ж предмета і з тих самих підстав, який вже розглянутий судом, не відповідає завданням та основним засадам цивільного судочинства, та не є ефективним способом захисту прав позивачки з урахуванням викладених у позовній заяві обставин.

Проте, повністю з таким висновком судді першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, з огляду на таке.

За статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 2 частини 1 статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, грунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

Виходячи з положень п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року у справі № 740/2147/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено.

Виділено ОСОБА_1 у рахунок належних 7/80 часток будинку, розташованого в АДРЕСА_1 : житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв. м; кладову 1-5 площею 3,9 кв. м.; сарай «Б-1»; погріб «П»; криницю «К»; огорожу № 1 (8,03 м); убиральню «У».

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 73/80 частки будинку, розташованому в АДРЕСА_1 : коридор 1-1 площею 5,8 кв. м; кухню 1-2 площею 10,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв. м; кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв. м; коридор 1-8 площею 10,8 кв. м; веранду «І» площею 5,8 кв. м; ґанок; сарай «В»; сарай «Г»; гараж «Е»; сарай «Ж»; погріб «П1»; огорожу № 1 (2/3 частини); ворота з хвірткою № 2.

Виділено ОСОБА_1 у рахунок належної 7/80 частки в користування земельну ділянку площею 278 кв. м, яка розташована в межах: від точки Е до точки Ж - 8,03 м; від точки Ж до точки З - 24,77 м; від точки З до точки І - 14,83 м,; від точки І до точки М - 6,84 м; від точки М до точки Н-3,83 м; від точки Н до точки П - 1,12 м; від точки П до точки Л - 6,08 м; від точки Л до точки В - 1,12 м; від точки В до точки Б - по лінії поділу житлового будинку; від точки Б до точки К - 1,00 м; від точки К до точки Е - 6,43 м.

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 73/80 частки у користування земельну ділянку площею 2902 кв. м, яка розташована в межах: від точки А до точки Е - 25,02 м; від точки Е до точки К - 6,43 м; від точки К до точки Б - 1,00 м; від точки Б до точки В - по лінії поділу житлового будинку; від точки В до точки Л - 1,12 м; від точки Л до точки П - 6,08м; від точки П до точки Н - 1,12 м; від точки Н до точки М - 3,83 м; від точки М до точки І - 6,84 м; від точки І до точки З - 14,83 м; від точки З до точки Г - 80,86 м; від точки Г до точки Д 25,40 м; від точки Д до точки А - 111,25 м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за переотриману частку в розмірі 3495,00 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 закрити дверний отвір між і приміщеннями 1-4 та 1-2 та між приміщеннями 1-1 та 1-5; виконати дверний отвір між приміщеннями 1-5 та 1-4, виконати дверний отвір для виходу зовні із приміщення 1-5.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення другого та третього речень його резолютивної частини в новій редакції, а саме:

видiлено в користування ОСОБА_1 у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , наступні приміщення та господарсько-побутові будiвлi: житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв. м; кладову площею 3,9 кв. м; сарай «Б-1»; погріб «П»; криницю «К»; огорожу № 1 (8,03 м); убиральню «У», визнавши за нею право на 3/25 частини зазначеного об`єкта нерухомого майна;

виділено в користування ОСОБА_2 у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , наступні приміщення та господарсько-побутові будiвлi: коридор 1-1 площею 5,8 кв. м; кухню 1-2 площею 10,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв. м, кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв. м, коридор 1-8 площею 10,8 кв. м, веранду «І» площею 5,8 кв. м; ґанок, сарай «В», сарай «Г», гараж «Е», сарай «Ж», погріб «П1», огорожу № 1 (2/3 частини), ворота з хвірткою № 2, визнавши за нею право власності на 22/25 частини зазначеного об`єкта нерухомого майна. В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року залишено без змін.

Звертаючись у листопаді 2020 року з позовом до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності на будинок, ОСОБА_1 просила припинити для сторін право спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарсько-побутових будівель по АДРЕСА_1 . Окрім того, ОСОБА_1 також заявлені вимоги про виділення у власність сторонам частини спірного житлового будинку, які відповідають їх часткам.

Апеляційним судом встановлено, що вимоги ОСОБА_1 про виділення у власність сторонам частини спірного житлового будинку, які відповідають їх часткам, вже були предметом судового розгляду у справі №740/2147/17, які були вирішені рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року та постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року. Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Враховуючи викладене, є обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що фактично спір між сторонами у справі вирішений в частині виділення у власність сторонам частини спірного житлового будинку, які відповідають їх часткам, і є таке, що набрало законної сили, судове рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про припинення для сторін права спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарсько-побутових будівель по АДРЕСА_1 , враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтею 367 ЦК України передбачено, що м айно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що судовими рішеннями у справі № 740/2147/16-ц виділено у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частини спірного житлового будинку які відповідають їх часткам та визнано за ними право власності на виділені частини спірного будинку.

Проте, у рішенні Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року та в постанові Апеляційного суду Чернігівської області відсутній висновок про припинення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на частку у спільному майні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що суддя першої інстанції зазначених обставин та вимог процесуального закону не врахував та прийшов до передчасного висновку про відмову відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про припинення права спільної часткової власності на спірний будинок у сторін.

За таких обставин, оскаржувана ухвала судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження в частині зазначених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року скасувати в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення для сторін права спільної часткової власності на будинок, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження в частині зазначених вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: