Справа № 487/4007/21
Провадження № 2-з/487/9/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Афоніна С.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що він має намір звернутися до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення завдатку як безпідставно отриманих коштів. Так, 12.05.2020 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про намір міни житлових приміщень, а саме: він зобов`язався переоформити на ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та сплатити грошову компенсацію у сумі 61663 грн., що еквівалентно 2300 доларів США., а ОСОБА_2 зобов`язалась переоформити на нього або його представника кВ. АДРЕСА_1 та оформити на своє ім`я спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На виконання зобов`язань він передав ОСОБА_2 , а остання прийняла аванс у розмірі 18767 грн., що еквівалентно 700 доларів США. Сторони домовились про укладення (нотаріального посвідчення) договору та проведення повного розрахунку не пізніше 30.06.2020. Крім того, 04.06.2020 ОСОБА_2 від нього отримала 26810 грн., що еквівалентно 1000 доларів США. Крім того, ним надавались додаткові гроші для оформлення останньою спадщини після смерті її діда та баби. Проте, до теперішнього часу договір між сторонами не оформлено, орієнтована сума боргу становить 90104 грн. Посилаючись на вимоги ст.. 149, 152 ЦПК України, вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вивчивши заяву та надані до неї матеріали, приходжу до наступного:

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1 та 5 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4,5 Постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів для забезпечення позову, яке допускається на протязі всього терміну розгляду справи, є обґрунтована наявність такої необхідності. Суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, під час вирішення клопотань про забезпечення позову суд лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Також суд враховує, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 , утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду.

З наданих суду матеріалів вбачається, що заявник ОСОБА_1 має намір подати до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення завдатку як безпідставно отриманих коштів, за договором про намір міни житлових приміщень, при цьому без визначення розміру завдатку, який має намір стягнути. По тексту заяви зазначив, що орієнтована сума боргу складає 90104 грн.

При цьому, з наданої до суду копії договору про намір міни житлових приміщень від 12.05.2020 вбачається, що сторонами вказаного договору є ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 (сторона 1) та ОСОБА_2 (сторона 2) Згідно п. 1.4 Договору сторона 2 прийняла від сторони 1 аванс 1 розмірі 18767 грн., що еквівалентно 700 доларів США.

Також у наданих матеріалах є копія розписки від 04.06.2020 про те, що ОСОБА_5 позичає у ОСОБА_1 1000 доларів США, які зобов`язується повернути в момент продажу квартири, тобто вказана сума не відноситься до завдатку за договором від 12.05.2020. Інших доказів на підтвердження того, що орієнтована сума боргу становить 90104 грн., суду не надано.

Вказане свідчить проте, що зазначені заявником заходи забезпечення позову не співрозмірні заявленим вимогам.

Крім того, заявник посилається, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 , в цілому, зокрема 1/3 на підставі свідоцтва про право власності на житло та 2/3 частки в порядку спадкування, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, які містяться в наданих матеріалах. Згідно наданого суду витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 21.05.2020, ОСОБА_2 належить 1/3 частки вказаної вище квартири, доказів на підтвердження хто на теперішній час є власником спірного нерухомого майна суду не надано, а тому накладення арешту на квартиру може призвести до порушення прав і законних інтересів особи (осіб), яка є власником квартири, що є недопустимим виходячи з принципу непорушності права власності, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 1 Першого протоколу до неї та рішеннями Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаної квартири, оскільки зазначені заходи забезпечення позову не відповідають та не співрозмірні заявленим вимогам майбутнього позову та безпосередньо не пов`язані з предметом спору, заявником не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, необхідність вжиття заходів забезпечення позову саме у визначений ним способом, а також, що невжиття заходів забезпечення позову саме у такий спосіб може істотне ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.М. Афоніна