ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
14 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги
ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних та моральних збитків, -
ОСОБА_2 у липні 2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних та моральних збитків /а.с. 1-3/.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 136 219,74 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із розглядом справи, в сумі 5 500 грн. 04 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 639 грн. 33 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено /а.с. 87-94/.
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року (а.с. 102-105).
Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року залишено без задоволення (а.с. 146-148).
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на не повне з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи та на неправильне дослідження доказів, що призвело до невідповідності висновків суду /а.с. 154-156/.
ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Задовольняючи частково позовні вимоги суду першої інстанції виходив з їх обгрунтованості та доведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2016 року у справі № 203/367/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова суду набрала законної сили.
Згідно з п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_1 не потребують доказування, оскільки встановлені постановою суду по вищевказаній справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.
У вищезазначеній ДТП транспортному засобу MAZDA CX-7, номерний знак НОМЕР_2 були спричинені механічні пошкодження.
Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця № 3660 від 21.03.2016 року вартість матеріального збитку нанесеного власнику автомобіля MAZDA CX-7, номерний знак НОМЕР_2 , склала 134 571,03 гривень.
Власником автомобіля MAZDA CX-7, номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
За проведення експертного дослідження автомобіля позивачем було сплачено 1 500 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 3660 від 14.04.2016.
Позивач стверджує, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 , їй була спричинені тілесні ушкодження, на підтвердження своїх доводів надала висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 2663 від 08.07.2016.
Судом досліджено вказаний висновок та встановлено, що він складений на підставі даних карти амбулаторного хворого ДЦП СМД № 5, з якої вбачається, що 22.01.2016 року позивач була оглянута невропатологом в зв`язку з отриманням травми голови та шиї в результаті ДТП.
Відповідно до висновків експерта, у ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі), які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
За проведення судово-медичного дослідження ОСОБА_2 було сплачено 172,89 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.
З матеріалів справи також вбачається, що позивач з метою лікування наслідків травми придбала ліки на загальну суму 1 648,71 грн., що підтверджується наданими копіями чеків від 22.01.2016, 26.01.2016, 02.02.2016 року.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (стаття 1187 ЦК України).
В п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Стаття 1192 ЦК України визначає, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач довела належними та достатніми доказами розмір завданої їй матеріальної шкоди, разом з тим, відповідач будь-якими доказами не спростував факту відсутності його вини та розміру завданого позивачу матеріального збитку, тому позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 134 571,03 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та витрати на придбання ліків в сумі 1 648,71 грн., а всього на загальну суму 136 219,74 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Вирішуючи питання про розмір стягнення моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції враховуючи ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у житті позивача, і наслідків, що настали після ДТП вірно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., вказаний розмір відповідає принципу розумності та співмірності.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у розмірі 5 500,04 грн. та судового збору в сумі 2 639,33 грн., оскільки вказані витрати підтверджені належними доказами та стягнуті з врахуванням пропорційності задоволеним вимогам, а тому підстав для зміни розміру вказаних витрат не має.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про часткове задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Доводи заявника про те, що він є у даній справі неналежний відповідач колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заявник є особою з вини якої позивачу була завдана матеріальна шкода, а тому у відповідності до чинного законодавства на нього покладено обов`язок щодо відшкодування такої шкоди.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров