Справа № 559/454/20
Провадження № 2/559/112/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря судового засідання Протас Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дубно справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів та відсотків за користування позикою),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі відповідачів) солідарно на його користь борг у розмірі 46102, 00 грн., проценти в сумі 1101, 54 грн., 3% річних у розмірі 272, 82 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 17 січня 2019 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики на підставі якого була видана розписка, відповідно до якої, останній позичив у нього грошові кошти в сумі 3300 (три тисячі триста) доларів США, які зобов`язувався повернути до 28 грудня 2019 року щомісячними платежами по 275 доларів США. Разом із ним ці кошти отримувала і його дружина ОСОБА_3 , яка підписалась особисто в якості свідка у вказаному вище договорі позики та розписці. Ці кошти, як вони пояснили, потрібні були їм для погашення кредиту, що підтверджується .

Доказом того, що відповідачі дійсно просили кошти на погашення якогось свого кредиту, що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП, РПВ, ДРІ, ЄДРЗВОНМ № 202979178 від 03.03.2020, отриманої за запитом адвоката, згідно якої 31 липня 2019 року був накладений арешт на все майно Відповідача ОСОБА_2 Дубенським МРВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області.

Вважає, що відповідачі набули солідарний обов`язок погашення заборгованості за договором позики, адже разом позичали у нього грошові кошти для інтересів сім`ї, підписувались на договорі позики та розписці, саме тому позовні вимоги він пред`являє до них обох.

Починаючи з березня 2019 року Відповідач ОСОБА_2 повертав йому щомісячно частину суми боргу, проте в сумі меншій ніж домовлялись, а з листопада 2019 року перестав взагалі виплачувати суму боргу ( на той момент залишився борг в сумі 1950 доларів США). Він неодноразово намагався мирно врегулювати спір, проте отримував лише пусті обіцянки. 21 січня 2020 року він надіслав на адреси місця реєстрації Відповідачів дві претензійні вимоги про повернення грошових коштів. 22 січня 2020 року відповідачами було повернуто ще 100 доларів США. Таким чином, борг відповідачів по вказаному вище договору позики складає 1850 доларів США.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми.

Так, 3% річних від простроченої суми за період з 29.12.2019 року по 09.03.2019 рік (72 дні) становить: (46102 грн. х 3 % : 365 днів х 72 днів) = 272, 82 гривень. Проценти з користування коштами складають 1101, 54 грн. Просить стягнути з відповідачів на його користь 47476, 36 грн. боргу та понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 16.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовних вимог не визнає. 17 січня 2019 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Оскільки, протягом останніх років у них із чоловіком значно погіршилися стосунки, 10 грудня 2019 року вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Пізніше із заявою про стягнення аліментів на утримання сина. На час укладення вказаного Договору позики вона дійсно, юридично, а не фактично, ще перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 3 червня 2020 року їхній шлюб розірваний. У вказаному рішення встановлено, що між ними впродовж тривалого часу припинені подружні та шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства.

Натомість, позивач ОСОБА_1 тривалий час працював разом із ОСОБА_2 .. Між ними були свої дружні і ділові стосунки. Одного разу на роботу до неї приїхав ОСОБА_2 і сказав, що оскільки вона є його офіційною дружиною, то потрібно підписати бумагу стосовно якогось спільного бізнесу, потім все пояснить. Сказав, що це потрібно для перестраховки і все буде добре. Жодних деталей ні він, ні ОСОБА_4 тоді не розповідав. Вона погодилася це зробити і підписала як свідок ці папери, усвідомлюючи і розуміючи, що фактично не бере цих коштів і ніякої їх передачі при ній немає. Дружини позивача ОСОБА_5 тоді взагалі з ними не було. В наданій розписці укладеній між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не зазначено з якою метою отримуються останнім у борг грошові кошти.

Таким чином вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження використання отриманих ОСОБА_2 за договором позики коштів в інтересах сім`ї позивачем не надано. Якщо він і брав такі гроші у своїх, власних інтересах, то і повинен нести сам особисту відповідальність за це. На даний час він і аліментів на утримання дитини не платить, внаслідок чого утворився вже немалий борг. Сама по собі її ніби-то згода у якості свідка, як дружини на той час позичальника, на укладення ним договору позики не може бути достатньою підставою для виникнення у неї солідарного обов`язку щодо повернення боргу, як подружжям, а тому у задоволені позову в частині стягнення з неї солідарно боргу просить відмовити. Підписуючи документи, вона була впевнена, що підписує їх тільки як свідок. Посилання позивача на те, що ці кошти бралися ОСОБА_2 ніби-то длі погашення якогось іншого «нашого кредиту» по якому був накладений арешт на його майно, повністю не відповідають дійсності. Оскільки, згідно отриманих документів із позовом вбачається, що ці розписки були написані 17 січня 2019 року, в той час як арешт на його майно був накладений тільки 31 липня 2019 року постановою ДВС, про що також свідчать відомості, що є у відкритому доступі до виконавчих проваджень ДВС.

У відповіді на відзив позивач категорично не погодився із наведеними відповідачкою ОСОБА_7 доводами, оскільки вважає їх необґрунтованими та недоведеними.

Ухвалою суду від 28 вересня 2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 , згідно поданої заяви, просить справу розглянути без його участі та участі його представника, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

17 січня 2019 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику - грошові кошти в сумі 3300 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 28 грудня 2019 року. Сторонами укладено договір позики від 17.01.2019. ОСОБА_2 власноруч складена та підписана розписка від 17.01.2019. ОСОБА_3 підписалась особисто в якості свідка у вказаному договорі позики та розписці (а.с. 7, 8).

Даних про укладення договору позики під впливом тиску у судовому засіданні не встановлено, відповідачем він не оспорювався і його недійсність рішенням суду не встановлена.

Таким чином боргова розписка, написана ОСОБА_2 відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Строк повернення позики сторони визначили 28.12.2019 року.

З березня 2019 року до січня 2020 року Відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу 1450 доларів США (а.с. 9).

21 січня 2020 року позивачем було надіслано Відповідачам вимогу про повернення грошових коштів (а.с. 10).

Борг по вказаному вище договору позики складає 1850 доларів США.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Проценти за користування позикою підлягають стягненню за весь період користування грошовими коштами.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року (справа № 686/21857/16-ц, провадження № 61-27509св18).

Позивач просить стягнути основний борг у розмірі 46102,00 гривні, проценти у розмірі 1101,54 грн. та 3% річних у розмірі 272, 82 грн., та витрати по сплаті судового збору.

Суд приймає розрахунок позивача щодо 3% річних від простроченої суми заборгованості, а також розрахунок відсотків (а.с. 20, 21).

Таким чином, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 січня 2019 року було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 3300 доларів США та зобов`язався їх повернути до 28 грудня 2019 року, проте до цього часу взяті на себе зобов`язання повністю не виконав, борг по вказаному вище договору позики складає 1850 доларів США. ОСОБА_2 протиправно користується чужими коштами, тим самим порушує права позивача, а тому борг має бути стягнутий у судовому порядку.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 , 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу солідарно з ОСОБА_3 суд вважає їх безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження використання отриманих ОСОБА_2 за договором позики від 17.01.2019 коштів в інтересах сім`ї, позивачем не надано. Арешт на майно ОСОБА_2 був накладений 31 липня 2019 року постановою ДВС, про що свідчить відповідна інформаційна довідка (а.с. 11-18). ОСОБА_3 зазначена у розписці та договорі позики як свідок, що не може бути достатньою підставою для виникнення у неї солідарного обов`язку щодо повернення боргу, як подружжям, а тому у задоволені позову в частині стягнення з неї солідарно боргу необхідно відмовити.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем долучено договір про надання правничої допомоги №18/2020, додаток до договору, ордер на надання правничої допомоги, розрахунок витрат на правничу допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера, відповідно до якого ним сплачено 2544, 50 грн. за правову допомогу. Позивачем також сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 18, 76, 95, 133, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів та відсотків за користування позикою), задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики від 17 січня 2019 року в сумі 47476 (сорок сім тисяч чотириста сімдесят шість) гривень 36 коп., з яких: 46102, 00 грн. сума боргу, 1101, 54 грн. сума процентів, 272, 82 грн. - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 840 (сімсот сорок) грн. 80 коп. на повернення сплаченого судового збору та 2544 (дві тисячі п`ятсот сорок чотири) грн. 50 коп. на повернення витрат на професійну правничу допомогу

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Р.В. Ралець