Єдиний унікальний номер 2-2972/2008
Номер провадження 22-ц/804/1413/21
Головуючий у 1 інстанції Садчиков Д.В. Єдиний унікальний номер 2-2972/2008
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1413/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Гладуха О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Точмаш Груп» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2008 року цивільну справу №2-2972/2008 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля» про визнання права власності на породний відвал, (головуючий у 1 інстанції суддя Садчиков Д.В.),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обргунтування якого зазначив, що 22 вересня 2008 року між ним та ДП «Добропіллявугілля», в особі ВП «Шахта «Білицька», був укладений договір купівлі-продажу відходів добувної промисловості (гірнича порода, яка сформувалась у породний відвал шахти «Водянська №2, у кількості 908900 м3). ДП «Добропіллявугілля» є правонаступником шахти «Водянська №2».

30 вересня 2008 року він виконав свої зобов`язання за договором та вніс плату передбачену договором. Того ж дня був підписаний акт прийому-передачі даного майна.

Для виконання робіт по вивозу даного майна або його переробки на місці необхідно довгострокове використання земельної ділянки, на якій розташоване дане майно а також території біля породного відвалу. Проте оскільки для оформлення оренди земельної ділянки необхідно щоб позивач був визнаний власником об`єкту по паспорту, то просив ухвалити рішення яким визнати за ним право власності на породний відвал шахти «Водянська №2», згідно відповідного паспорту, кількістю 908900 м3.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2008 року позов було задоволено. Визнано право власності за ОСОБА_1 на породний відвал шахти «Водянська №2», згідно з відповідним паспортом, кількістю НОМЕР_1 .

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ТОВ «Точмаш Груп», як особа, яка не брала участь у справі, але вважає, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, подано апеляційну скаргу, у якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що ТОВ «Точмаш Груп» з 2015 року є власником спірного майна, сплачує податки за використання земельної ділянки, на якій зареєстрований породний відвал. Судом не було належним чином з`ясовані обставини, які мають значення по справі, позовні вимоги не підтверджені доказами. Договір купівлі-продажу, на якій посилається позивач укладено в неналежній формі, що ставить під сумнів його дійсність. Ані на момент укладання договору, ані на теперішній час жодними правовстановлюючими документами не підтверджується правомочність ДП «Добропіллявугілля», як власника відходів добувної промисловості на розпорядження спірним майном, а отже договір від 22.09.2008 року не створює жодних правових наслідків.

Крім того, вважають, що суд першої інстанції неправомірно поставив право власності в причинно-наслідковий зв`язок з необхідністю оформлення оренди земельної ділянки та задовольнив позов. Також апелянт надав документи на підтвердження права власності на відходи добувної промисловості.

Особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Від позивача ОСОБА_1 та представника апелянта ТОВ «Точмаш Груп» надійшли заяви щодо розгляду справи у їх відсутність.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися та явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з закриттям провадження по справі із наступних підстав.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги може визнати скасувати судове рішення повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.

З матеріалів справи убачається, що між позивачем та ДП «Добропіллявугілля», в особі директора ВП «Шахта «Білицька», 22 вересня 2008 року укладено договір, відповідно до якого ДП «Добропіллявугілля» зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 відходи добувної промисловості, гірнича порода, яка сформувалась у породний відвал шахти «Водянська №2, у кількості 908900 м.

Пунктом 1.2. договору визначено, що приймання-передача товару оформлюється відповідним актом, якій є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.4.2 договору сума договору орієнтовно складає 9089 грн.

Пунктами 5.1, 5.2 укладеного договору визначено, що при виконанні умов даного договору сторони керуються Господарським, Цивільним кодексами України. За невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно зі ст. 231 ГК України.

Згідно з п.7.1 даного договору усі суперечки та розбіжності, що виникли між сторонами при виконанні умов даного договору, вирішуються шляхом переговорів, а у випадку недосягнення згоди передаються на розгляд до Господарського суду.

Відповідно до квитанції №607 до прибуткового касового ордеру серія 02АААФ 724633 від 30.09.2008 року ОСОБА_1 внесено у касу ВП «Шахта «Білицька» ДП «Добропіллявугілля» за гірничу породу 9089 грн.

Відповідно до Акту прийому-передачі від 30.09.2008 року, який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 22.09.2008 року ДП «Добропіллявугілля» в особі директора ВП «Шахта «Білицька» передало, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію ВО1 №278967 від 14.01.2008 року, прийняв відходи добувної промисловості (гірнича порода, яка сформована у породний відвал шахти Водянська №2) кількістю 908900 м3. Вартість товару складає 9089 грн.

Згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 14.01.2008 року був зареєстрованим як фізична особа-підприємець. Зазначену реєстрацію було припинено 14.07.2014 року.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично не є власником породного відвалу як цілісного об`єкту, отже порушуються його права по його використанню, передбачені ст.ст. 317-320 ЦК України.

Проте апеляційний суд не може погодитися з такими правовими висновками суду та зазначає наступне.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання суд, встановлений законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Убачається, що позивач звернувся до суду 30 вересня 2008 року, тобто під час дії ЦПК України у редакції Закону України №962-V від 19.04.2007.

Відповідно до частини першої статті ЦПК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства..

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, на той час визначалися статтею 20 ГПК України.

Згідно ст. 1 ГПК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 12 ГПК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Аналогічні норми передбачені ст. 19 ЦПК України та ст. 4, 20 ГПК України і на теперішній час.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивачем (який на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення до суду мав статус фізичної-особи підприємця) заявлено вимоги до юридичної особи щодо визнання права власності на майно за договором купівлі продажу. При цьому у зазначеному договорі вказано, що суперечки та розбіжності при виконанні умов даного договору передаються на розгляд до господарського суду.

Крім того, у акті прийому-передачі за даним договором від 30 вересня 2008 року ОСОБА_2 виступає саме як фізична особа-підприємець.

Тобто між сторонами у справі виник спір щодо виконання юридичною особою зобов`язання за договором купівлі-продажу. Сторонами договору є юридична особа та фізична особа-підприємець і його укладання пов`язане з господарською діяльністю.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у позивача із втратою його статусу як ФОП не припинились, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України як при зверненні до суду першої інстанції, так і на час перегляду справи у апеляційному порядку.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов невірного висновку про можливість розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За ч.2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. 19-22 цього кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Оскільки суд першої інстанції порушив порядок встановлений для вирішення питання, та розгляну справу у порядку цивільного судочинства без з`ясування належним чином усіх обставин, які мають значення по справі, що призвело до постановлення помилкового рішення, то за таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 377, 382, 383 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Точмаш Груп» задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2008 року скасувати.

Провадження у справі №2-2972/2008 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля» про визнання права власності на породний відвал закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду відповідно до п.2 ч.1 ст.20 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.І. Корчиста

Ю.М.Мальований

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян