_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/380/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кириковій О.О.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3

до ОСОБА_4 ,

про збільшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів, в якій позивачка просить суд змінити розмір аліментів, раніше визначений судом, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки від усіх видів доходів (заробітку) відповідача.

В обґрунтування позову, позивачка через представника посилається на те, що на підставі постанови Верховного Суду від 07.08.2019 року за наслідком розгляду справи №522/12416/17, з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 у тому числі аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_4 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року і до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Позивачка стверджує, що на утриманні ОСОБА_4 перебувають також інші діти, на яких в свою чергу відповідач несе більше витрати ніж на спільну дочку ОСОБА_5 .

Зазначене, як стверджує позивачка, підтверджується договором про сплату аліментів від 12 жовтня 2020 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованим в реєстрі за №5723; договором про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстрованим в реєстрі за №1127; договором про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрованим в реєстрі за №820.

За наслідком чого, позивачкам стверджує, що зазначені обставини підтверджують матеріальну спроможність відповідача нести витрати на утримання ОСОБА_5 в більшому розмірі, ніж який стягнуто на підставі постанови Верховного Суду від 07.08.2019 року за наслідком розгляду справи №522/12416/17, а також позивачка вважає, що понесення витрат на утримання у більш високому розмірі на інших дітей, в противазі від витрат понесених відповідачем на спільну дочку ОСОБА_5 , призводить до факту дискримінації дітей за ознакою походження.

Також, як на факт матеріальної спроможності відповідача, позивачка посилається на відомості стосовно доходів ОСОБА_4 , задекларовані останнім в електронних деклараціях, поданих до НАЗК за 2013-2019 роки.

З урахуванням вищевикладених обставин, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.06.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Надалі, судом було ухвалено перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суді від 24.11.2020 року витребувано у ОСОБА_4 для огляду в судовому засіданні оригінали договорів, а саме:

- договір про сплату аліментів від 12 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №5723;

- договір про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстрований в реєстрі за №1127;

- договір про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за №820.

21.12.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду справи по суті у судовому засіданні.

В судовому засіданні 02.02.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.02.2021 року заперечував проти задоволення позову з підстав необґрунтованості.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/12416/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей.

За наслідком розгляду вказаної справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5 відсотків від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_4 , щомісячно, починаючи з 18 липня 2018 року і до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі №522/12416/17, касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року в частині позовних вимог про стягнення аліментів скасовано і ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_4 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року і до ІНФОРМАЦІЯ_5 (досягнення ОСОБА_9 повноліття).

Стягувато з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_4 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року і до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року в частині відмови в стягнення аліментів за минулий час та додаткових витрат залишено без змін.

Отже, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанова Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, частково скасовані постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі №522/12416/17, набрали законної сили 07.08.2019 року.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Отже, статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Вищезазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду викладеним в постанові від 16.09.2020 року по справі №565/2071/19.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, суд зазначає, що стороною позивача в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження зміни, як матеріального, так і сімейного стану відповідача ОСОБА_4 , для його спроможності сплачувати аліменти в більшому розмірі, аніж визначеному рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, які частково скасовані постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі №522/12416/17.

Суд зазначає, що в судовому засіданні 02.02.2021 року представником позивача ОСОБА_1 було особисто підтверджено, що в нього відсутні відомості про зміни в матеріальному стані ОСОБА_4 станом на цей час та з дня ухвалення судового рішення по справі №522/12416/17 по день звернення до суду з цим позовом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд звертає увагу, що під час розгляду справи, судом неодноразово наголошувалось на обов`язку сторін по справі доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, а також права і обов`язки встановлені статтями 43 і 49 ЦПК України.

Натомість, під час розгляду справи стороною позивача не заявлялось жодних клопотань стосовно витребування доказів для отримання інформації стосовно матеріального та сімейного стану відповідача, за період з дня ухвалення судового рішення по справі №522/12416/17 по день звернення до суду з цим позовом.

Приймаючи до уваги право суду на збирання доказів за власної ініціативи, що стосуються предмета спору, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, судом враховується, що представництво позивача в цій справі здійснюється адвокатом Власенко Русланом Григоровичем, а відтак особою обізнаною в галузі права, у тому числі з правами та обов`язками закріпленими Цивільним Процесуальним Кодексом України.

Одночасно суд враховує, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. (рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року).

Стосовно посилань сторони позивача на: договір про сплату аліментів від 12 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №5723; договір про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстрований в реєстрі за №1127; договір про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за №820, як на докази підтверджуючи матеріально-фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі, аніж встановленому судовим рішенням за наслідком розгляду справи №522/12416/17, суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 16 квітня 2018 року ОСОБА_4 (Платник) та ОСОБА_7 (Отримувач) уклали договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільної дитини - ОСОБА_6 (далі по тексту - «Дитина»), ІНФОРМАЦІЯ_6 (п. 1.1). Аліменти повинні бути виплачені Платником у вигляді 25 % від усіх видів його доходів, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати. Сторони домовились про те, що будуть керуватись положеннями, закріпленими в Постанові КМУ «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб» № 146 від 26 лютого 1993 року, для визначення щомісячного розміру аліментів на дитину, та для визначення загальної суми договору (п. 1.3). Платник зобов`язується виплачувати отримувачу аліменти, брати участь у додаткових витратах на дитину і здійснювати інші, передбачені цим договором платежі, своєчасно і в обумовленому обсязі, а також завчасно попереджати отримувача про зміну місця свого проживання (п. 1.8). Аліменти, виплачені отримувачу за даним договором, є власністю дитини (п. 1.9). Отримувач зобов`язується використовувати аліменти за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина (14-18 років) має право брати участь у розпорядженні аліментами, отриманими на її утримання (п. 1.10).

16 квітня 2018 року ОСОБА_4 (Платник) та ОСОБА_8 (Отримувач) уклали договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільної дитини - ОСОБА_10 (далі по тексту - «Дитина»), ІНФОРМАЦІЯ_7 (п. 1.1). Аліменти повинні бути виплачені Платником у вигляді 15 % (п`ятнадцяти відсотків) від усіх видів його доходів, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати. Сторони домовились про те, що будуть керуватись положеннями, закріпленими в Постанові КМУ «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб» № 146 від 26 лютого 1993 року, для визначення щомісячного розміру аліментів на дитину, та для визначення загальної суми договору (п. 1.3). Платник зобов`язується виплачувати отримувачу аліменти, брати участь у додаткових витратах на дитину і здійснювати інші, передбачені цим договором платежі, своєчасно і в обумовленому обсязі, а також завчасно попереджати отримувача про зміну місця свого проживання (п. 1.8). Аліменти, виплачені отримувачу за даним договором, є власністю дитини (п. 1.9). Отримувач зобов`язується використовувати аліменти за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина (14-18 років) має право брати участь у розпорядженні аліментами, отриманими на її утримання (п. 1.10).

Дослідивши рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, які частково скасовані постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі №522/12416/17, судом встановлено, що під час розгляду вказаної справи, судами приймались вищевказані договори, як докази по справі, яким надавалась відповідна оцінка, за наслідком чого були ухвалені вищевказані рішення суду.

За наслідком викладеного, суд зазначає, що вказані договори від 16 квітня 2018 року, укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , та між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не є новими обставинами, які підтверджують зміну матеріального стану ОСОБА_4 та підставою для зміни розміру аліментів, визначеного судовим рішенням, яке набрало законної сили, за наслідком розгляду цивільної справи №522/12416/17, оскільки такі докази, були покладені в основу вказаного рішення суду.

Щодо наданого до суду договору про сплату аліментів на повнолітню дитину від 12 жовтня 2020 року, вбачається, що він укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за умовами якого ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_6 , зобов`язався надавати щомісячно останньому матеріальну допомогу у розмірі 30% від усіх видів доходів платника, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати.

Однак суд вважає, що зазначений договір не може слугувати належним доказом зміни в матеріальному стані відповідача, оскільки є підтвердженням перебування у відповідача на утримання також іншої дитини.

Також, як вбачається, зазначений договір укладений з ОСОБА_6 , замість договору від 16 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , через набуття ОСОБА_6 повноліття.

Тобто в даному випадку, на підставі договору від 12.10.2020 року, ОСОБА_4 продовжені свої зобов`язання з утримання ОСОБА_6 , які були прийняті на підставі договору від 16 квітня 2018 року до повноліття дитини, та покладені в основу судового рішення за наслідком розгляду цивільної справи №522/12416/17.

Також, суд не приймає в якості доказів підтверджуючих зміни в матеріальному стані відповідача, роздруківки декларацій за 2017, 2018, 2019 роки, подані відповідачем до НАЗК, оскільки зазначені докази охоплюють період, який входив до предмета доказування під час розгляду цивільної справи №522/12416/17, а відтак не можуть бути підтвердженням для зміни раніше визначеного розміру аліментів, на підставі цих самих доказів по справі.

Інших доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог, матеріали справи не містять, а доводи позивача зводяться лише до переоцінки доказів, які покладені в основу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, які частково скасовані постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі №522/12416/17.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи докази у справі та вимоги закону і роз`яснення Пленуму ВСУ, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, до відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 77, 81, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, ст. ст. 141, 180, 181, 182, 192 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про збільшення розміру аліментів- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.02.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.