Постанова

Іменем України

09 лютого 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/914/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 13 жовтня 2020 року

в складі судді Миколаєць І.Ю.

у цивільній справі №759/9283/18 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

до Київської міської державної адміністрації в особі Департаменту з питань державної реєстрації, Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна

про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування, визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому просили визнати за ними в порядку спадкування право постійного користування земельною ділянкою з обліковим номером 75:196:019, площею 1476,25 кв.м., розташованої на території АДРЕСА_1 ; визнати неправомірними дії Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна стосовно проставляння у технічному паспорті на будинок по АДРЕСА_1 штампу "Самочинне будівництво"; зобов`язати Київську міську державну адміністрацію в особі Департаменту з питань державної реєстрації зареєструвати за позивачами право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_1 на 1/2 частку, за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/6 частці.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2013 у справі №2608/5260/12 за позивачами визнано право власності на відповідні частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Перед проведенням державної реєстрації права власності на будинок в березні 2016 року в Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (далі - БТІ) було замовлено послуги з технічного обстеження та виготовлення технічного паспорту на вказаний будинок. Проте, у виготовленому технічному паспорті спеціалістами БТІ проставлено відмітку "Самочинне будівництво". Виходячи з цієї відмітки до самочинного будівництва віднесено наступні споруди: житловий будинок літ. "Г", площею 60,7 кв.м., прибудова літ "г", площею 11,7 кв.м., гараж літ "Д", площею 26,7 кв.м.

Зазначили, що такі дії БТІ не відповідали вимогам чинного законодавства, оскільки рішенням суду на підставі ст. 376 ЦК України визнано право власності на відповідні частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що на технічному паспорті міститься відмітка БТІ "Самочинне будівництво", яка проставлена незаконно, рішенням державного реєстратора від 05.10.2016 відмовлено позивачам у реєстрації вказаного права власності на житловий будинок. Також в рішенні державного реєстратора зазначено, що державна реєстрація прав на об`єкт відбувається після введення його в експлуатацію.

На думку позивачів, незаконна відмітка "Самочинне будівництво" зроблена в технічному паспорті унеможливлює зареєструвати право власності на належний їм житловий будинок.

В обґрунтування позовної вимоги про визнання в порядку спадкування права користування земельною ділянкою, що знаходиться під спірним будинком, зазначили, що даною земельною ділянкою на законних підставах протягом багатьох років користувався ОСОБА_5 . Факт законності користування ОСОБА_5 земельною ділянкою підтверджується архівними довідками, згідно яких у погосподарських книгах за 1967-1971 по Мик.Борщагівській сільській Раді існував особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_5 , проживаючого по АДРЕСА_1 . Також факт законності користування ОСОБА_5 земельною ділянкою встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2013. Після смерті у 1976 році ОСОБА_5 право користування земельною ділянкою перейшло до ОСОБА_6 , який у 1993 році встановив і погодив межі з суміжними землекористувачами. Проте, за життя ОСОБА_6 не встиг завершити процес оформлення права приватної власності на спірну земельну ділянку під будинком. Після смерті ОСОБА_6 будинковолодіння успадкував позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яка померла у 2011 році. Спадкоємцями ОСОБА_7 є позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вважали, що оскільки спадкодавець ОСОБА_5 за життя набув право постійного користування земельною ділянкою під будинковолодінням по АДРЕСА_1 , то таке його право зі смертю не було втрачено і перейшло у спадок до позивачів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що висновки суду в частині відмовленої позовної вимоги про визнання в порядку спадкування права користування земельною ділянкою не відповідають фактичним обставинам справи.

Судом не взято до уваги, що для доведення наявності позивачів права постійного користування земельною ділянкою було надано копії архівних довідок, які підтверджували, що в погосподарських книгах за 1967-1971 роки по Мик . Борщагівській сільській Раді існував особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_5 . А за приписами ч. 5 ст. 20 ЗК України в редакції 1970 року запис в погосподарській книзі прирівнювався до документа, що підтверджував наявність в особи права постійного користування земельною ділянкою.

Вважав, що право користування земельною ділянкою підтверджено належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачами. Однак, суд не навів в рішенні мотивів відхилення наданих позивачами доказів, а також не надав мотивовану оцінку кожному аргументу стосовно наявності права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме не застосував положення статей 20, 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року та статті 120 ЗК України 2001 року, які регулюють спірні правовідносини.

На думку скаржника, в порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №179/1043/16-ц, в якому зазначено, що право постійного користування земельною ділянкою входить до складу спадщини.

Суд дійшов помилкового висновку, що при постановленні у технічному паспорті на будинок штампу "Самочинне будівництво" не було порушено чинного законодавства. Зокрема, судом не взято до уваги, що згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна від 24.05.2001, штамп проставляється лише у випадку виявлення при обстеженні домоволодіння об`єктів самочинного будівництва.

Судом не взято до уваги, що право власності на будинок визнано рішенням суду, а за приписами ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути встановлено за рішенням суду, у тому числі за позовом власника (користувача) земельної ділянки. З моменту ухвалення рішення суду про визнання права власності на будинок жодні технічні характеристики будинку, площа та конфігурація будинку не змінилися. Вважав, що з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання права власності на спірний будинок фактично відбулося узаконення самочинного будівництва, а отже у БТІ були відсутні підстави для проставляння штампу "Самочинне будівництво".

Також суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання зареєструвати право власності, оскільки позивачами обрано єдиний ефективний спосіб захисту порушених прав, а саме зобов`язання зареєструвати за позивачами право спільної часткової власності на житловий будинок.

Судом неправомірно зазначено, що задоволення позовних вимог про зобов`язання здійснити реєстрацію права власності призведе до втручання в дискреційні повноваження, оскільки повноваження щодо реєстрації за позивачами права власності не є дискреційними, так як за умови підтвердження належними документами права власності на відповідний об`єкт у державного реєстратора існує лише один вид правомірної поведінки - зареєструвати право власності на майно.

За наведених обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач - Київська міська державна адміністрація в особі Департаменту з питань державної реєстрації подав відзив. Вказував, що позивачами були надані документи для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішенням від 05.10.2016 державним реєстратором відмовлено в реєстрації права власності, оскільки в технічному паспорті на будинок містилася відмітка "Самочинне будівництво". А за приписами ч. 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію. При цьому, судом не було встановлено порушення вимог законодавства при проставленні у технічному паспорті відмітки "Самочинне будівництво".

Також вказував, що позивачі заявляючи позовну вимогу про зобов`язання зареєструвати право власності рішення державного реєстратора про відмову у здійсненні реєстрації не оскаржували.

Позивачі та представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, з підстав, викладених в ній.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 13.03.1972 №755 за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в рівних долях по 1/2 частині визнано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

05 квітня 1972 року на Ѕ частину домоволодіння ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер і після його смерті Ѕ частина домоволодіння була успадкована ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15 квітня 2003 року на вказану частину будинку в рівних долях по ј частині було видано спадкоємцям ОСОБА_1 та ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2009 у справі №2-64/2009 припинено право власності ОСОБА_9 на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 у зв`язку із пожежею, та збільшено розмір часток ОСОБА_7 і ОСОБА_1 з ј частки до Ѕ частки кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 , спадкоємцями якої є позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі вказували, що оскільки вони успадкували право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , то на підставі ст. 1225 ЦК України також отримали право на користування земельною ділянкою, на якій такий будинок розміщено. Спірну земельну ділянку, згідно бази даних міського земельного кадастру та планово-картографічних матеріалів у кварталі 75:196, за домоволодінням по АДРЕСА_1 закріплено з обліковим номером (кодом) 75:196:019, площею 1476,25 кв.м. Земельною ділянкою, площею 0,15 га, на якій розміщено будинок АДРЕСА_1 , протягом багатьох років користувався ОСОБА_5 , який до смерті був власником будинку.

Вважали, що за таких обставин є підстави визнання за ними права користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Аналіз наведених норм матеріального права приводить до висновку, що право користування земельною ділянкою за загальним правилом входить до складу спадщини і таке право спадкування здійснюється лише за умови, якщо спадкодавцем у встановленому законом порядку зареєстровано право користування на земельну ділянку, і воно увійшло до спадкового майна.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачами не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, що спірна земельна ділянка з обліковим номером 75:196:019, площею 1476,25 кв.м., розташованої на території АДРЕСА_1 , увійшла до спадкового майна.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що право користування ОСОБА_5 спірною земельною ділянкою підтверджується архівними довідками у погосподарських книгах за 1967-1971 роки по Мик . Борщагівській сільській раді, зі змісту яких вбачається, що існував особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_5 , проживаючого по АДРЕСА_1 . Згідно даних у погосподарській книзі за даним домоволодінням було закріплено 0,14 га землі.

Також вказували, що факт надання і законності користування ОСОБА_5 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2013.

Дійсно, в матеріалах справи містяться вищевказані архівні довідки у погосподарських книгах.

Згідно архівної довідки №277 від 07.05.2009 по документах архівного фонду "Микільсько-Борщагівська сільська Рада" у погосподарських книгах за 1950-1952 роки є особовий рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_5 . У графі "будівлі" та "місце проживання" відсутні відомості. У графі "Всього землі" зазначено 0,15 га (т. 1, а.с. 25 на звороті).

Згідно довідки №276 від 07.05.2009 по документах архівного фонду "Микільсько-Борщагівська сільська Рада" у погосподарських книгах за 1953-1955 є особовий рахунок № НОМЕР_3 ОСОБА_5 , проживаючого по АДРЕСА_3 . У графі "Всього землі" зазначено 0,15 га (т. 1, а.с. 26).

З архівної довідки №06-04/763 від 11.07.2016 вбачається, що у документах архівного фонду "Микільсько-Борщагівська сільська Рада" у погосподарській книзі за 1967-1971 роки є особовий рахунок ОСОБА_5 , проживаючого по АДРЕСА_2 . У графі "Будівлі" значиться половина житлового будинку 1930 року забудови. У графі "Всього землі" зазначено 0,14 га (т. 1, а.с. 26 на звороті).

Також, згідно архівної довідки №560 від 18.09.2003, по документах архівного фонду "Микільсько-Борщагівська сільська Рада" у погосподарських книгах за 1967-1971 є особовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_5 , проживаючого по АДРЕСА_3 , у графі "Всього землі" зазначено 0,14 га (т. 1, а.с. 27).

Аналіз наведених документів вказує на те, що дані документи не доводять того факту, що спірна земельна ділянка з обліковим номером 75:196:019, площею 1476,25 кв.м., розташована на території АДРЕСА_1 , входила до спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , спадкоємцем якого є позивач ОСОБА_1 , та до спадкового майна ОСОБА_7 , спадкоємцями якої є позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Дані архівні довідки містять суперечливі дані щодо розміру земельної ділянки, які відрізняються від розміру спірної земельної ділянки право постійного користування в порядку спадкування на яку просять визнати позивачі.

Матеріали справи не містять доказів, що спадкодавцям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за життя було надано у користування земельну ділянку з обліковим номером 75:196:019, площею 1476,25 кв.м., розташована на території АДРЕСА_1 . Відповідно матеріали справи також не містять доказів, що за спадкодавцями було зареєстровано право користування на спірну земельну ділянку.

У зв`язку з тим, що архівні довідки містять суперечливі дані щодо розміру земельної ділянки, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачами доведено належними доказами факт визнання за ними права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування.

З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії, що судом першої інстанції не застосовано положення земельного законодавства в редакції 1970 року, згідно якого запис в погосподарській книзі прирівнювався до документа, що підтверджував наявність в особи право постійного користування земельною ділянкою.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні правові підстави для визнання за позивачами права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц, в якому зазначено, що право постійного користування земельною ділянкою входить до складу спадщини.

Так, у справі, яка переглядалася касаційним судом, суд дійшов висновку, що право постійного користування земельною ділянкою входить до складу спадщини, але таке право входить до складу спадщини на загальних умовах. Більш того, у справі, яка переглядалася касаційним судом, встановлені інші правовідносини, які виникли між сторонами, ніж у справі, яка переглядається.

Зокрема, у справі, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, судами встановлено обставини, що земельна ділянка була отримана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, тоді як у даній справі земельна ділянка для обслуговування жилого будинку (домоволодіння).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов правильноговисновкупро відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2013 у справі №2608/5260/12 за позивачами визнано право власності на відповідні частини житлового будинку, а саме: за ОСОБА_1 на Ѕ частину, за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на 1/6 частину за кожним.

Перед проведенням державної реєстрації права власності на будинок позивачі замовили в БТІ технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 . У виготовленому технічному паспорті спеціалістами БТІ проставлено відмітку «самочинне будівництво». Згідно змісту цієї відмітки, до самочинного будівництва віднесено споруди: житловий будинок літ. "Г", площею 60,7 кв.м., прибудова літ. "г", площею 11,7 кв.м., гараж літ. "д", площею 26,7 кв.м.

Суд першої інстанції, встановивши дані обставини, застосувавши положення Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого виходив з того, що при проставленні у технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 штампу "Самочинне будівництво" БТІ діяв у відповідності до вимог закону, а відтак і правомірно відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

Доводи апеляційної скарги, що право власності на будинок визначено за позивачами на підставі рішення суду, а тому в БТІ не було підстав для проставляння штампу "Самочинне будівництво", не вказують на неправомірність дій БТІ. Більш того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 сам зазначив, що після набрання рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2013 законної сили про визнання за позивачами права власності на будинок фактично відбулося узаконення самочинного будівництва.

Крім того, з резолютивної частини рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2013 у справі №2608/5260/12 вбачається, що судом не вирішувалося питання про визнання права власності на прибудову літ. "г" та гараж літ. "д", які зазначені у технічному паспорті БТІ як самочинне будівництво.

Суд першої інстанції, встановивши, що рішенням державного реєстратора від 05.10.2016 №31725889 Департаменту з питань державної реєстрації КМДА відмовлено позивачам у реєстрації права власності на спірний будинок, таке рішення позивачами не оскаржувалося, в установленому законом порядку неправомірним не визнавалося, також дійшов обґрунтованого висновку про відмову задоволенні позовної вимоги про зобов`язання зареєструвати за позивачами право спільної часткової власності на будинок.

При цьому, суд правильно зазначив в мотивувальній частині рішення, що задоволення позовних вимог про зобов'язання здійснити реєстрацію права власності призведе до втручання в дискреційні повноваження державного реєстратора.

Так, законодавцем визначено, що дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Водночас, суд не може підміняти державний орган, приймати рішення замість нього, давати вказівки, які свідчать про вирішення питання, які належать до компетенції державного реєстратора, оскільки такі дії входять за межі повноважень суду.

Наведене свідчить, що державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, яка проводиться відповідно до визначених законом етапів, вчиненню реєстраційних дій перевірка поданих документів та їх відповідність вимогам законодавства. При цьому, суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права за обставин, коли достеменно не встановлено, що всі подані документи належним чином оформлені, а всі етапи їх перевірки завершені.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно зазначив в рішенні, що задоволення позовних вимог про зобов`язання здійснити реєстрацію права власності призведе до втручання в дискреційні повноваження державного реєстратора.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги всі обставини та докази, наведені позивачами, оскільки як зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в оскаржуваній частині без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай