ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5550/21 Справа № 175/696/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О., виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про визнання шлюбу недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О., виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про визнання шлюбу недійсним, мотивуючи його тим, що їй стало відомо про те, що 16 жовтня 2018 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Вказувала, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її рідним братом та вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після його смерті, та дізналася, що ОСОБА_2 також заявила про свої права на спадкове майно.

Зазначала, що шлюб є фіктивним та укладався без мети створення сім`ї. Її брат ніколи не говорив про ОСОБА_2 як про свою дружину та всі його родичі випадково дізналися про шлюб вже після його смерті.

Посилаючись на те, що померлий та відповідач ніколи не проживала разом, не вели спільного господарства та спільного побуту, після смерті брата виключно вона займалась його похованням, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним у зв`язку з фіктивністю шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №61 від 16 жовтня 2018 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, наголошувала на тому, що шлюб є фіктивним, її брат та ОСОБА_2 разом не проживали, були зареєстровані за різними адресами. Суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків про те, що вони не знали про те, що ОСОБА_2 є дружиною її брата. Шлюб був укладений виключно з метою отримання права власності на майно.

17 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду законне та обґрунтоване, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначала, що померлий проживав разом з нею однією сім`єю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 17 вересня 2019 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.16).

Факт родинних відносин підтверджується копіями свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с.14) та ОСОБА_3 та копією 10 сторінки паспорту, де зазначається, що ОСОБА_5 у 1982 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та після одруження взяла прізвище чоловіка (а.с.10).

На момент смерті ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому 16 жовтня 2018 року шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 (а.с.80).

Встановлено судом, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюб фактично проіснував майже рік (з моменту його укладення 16 жовтня 2018 року до моменту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Відповідно до довідки Новоолександрівської АЗПСМ (а.с.44) ОСОБА_2 та її покійний чоловік ОСОБА_3 знаходились під наглядом сімейного лікаря Новоолександрівської АЗПСМ, з яким у них була укладена декларація.

Крім того, як встановлено у судовому засіданні, за час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , жодна із сторін не зверталася у відповідні органи для розірвання шлюбних відносин з будь-яких причин, що свідчить про добровільний намір сторін на утворення родини та реєстрацію відносин в законному порядку.

Також судом першої інстанції були допитані свідки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для його задоволення відсутні, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими вона пов`язує можливість визнання шлюбу недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною другою статті 24 СК України реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 3840 цього Кодексу.

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22,2426 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.

Статтею 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Відповідно до статті 44 СК України у випадках, передбачених статтями 3941 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення ( частини другої статті 41 СК України).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2,5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v.the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обставини укладення спірного шлюбу відповідали загальновизнаним у суспільстві нормам поведінки осіб, які мають бажання створити сім`ю та взяти взаємні зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами даної справи існує спір з приводу спадщини.

Втім фактично, звернення до суду з даним позовом свідчить про втручання в особисте життя, в той час коли у відповідності до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких переконливих доказів на підтвердження фіктивності шлюбу, укладення його з метою отримати певні права позивачем не надано.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено того, що відповідач ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_3 не мали наміру та фізичної змоги укласти оспорюваний нею шлюб, не доведено те, що шлюб є фіктивним, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 був зареєстрований у м.Дніпро та помер у квартирі батьків не можуть бути підставою для задоволення позову, окреме місце реєстрації проживання подружжя саме по собі не може бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним).

До того ж у положеннях Сімейного кодексу відсутній обов`язок подружжя бути зареєстрованими за однією адресою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.