КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року

м. Київ

справа № 757/56770/20

провадження № 22-ц/824/8100/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року у складі судді Вовка С.В.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою та просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким заборонити останньому у будь-який спосіб спілкуватися з заявником, вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви зазначав, що 07 грудня 2020 року ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме через додаток Viber надсилав їй повідомлення з образами та погрозами застосування фізичного і сексуального насильства, що викликало у останньої побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдало шкоди її психічному здоров`ю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 04 березня 2021 року представник заявника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви щодо видачі обмежувального припису.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено грубе порушення норм матеріального і процесуального права, а також неповно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Зазначає, що жоден з доводів ОСОБА_1 не викладений та не спростований у рішенні суду першої інстанції, з огляду на що, таке рішення є необґрунтованим.

Стверджує, що ігнорування судом аргументів заявника є грубим порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вважає, що ОСОБА_1 потребує захисту, оскільки є жертвою домашнього психологічного насильства.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що докази заявника не є достатніми, щоб стверджувати про вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_1 у такому ступені, який би викликав у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинив емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдав шкоди психічному здоров`ю особи.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року у справі №757/4046/19-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 вересня 2010 року за актовим записом №107, у Острозькому РВ ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області.

У матеріалах справи міститься скріншот з мобільного додатку VIBER з перепискою, в якій відображена ненормативна лексика від особи з ім`ям « ОСОБА_1 МТС ».

На підтвердження своїх доводів, що вказані повідомлення надходили саме від ОСОБА_2 , заявник посилалась на відзив на позов зі справи №757/4049/19-ц про стягнення аліментів.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що між заявником та заінтересованою особою виникають сварки та конфліктні ситуації.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини 2 статті 26 вказаного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з частиною 3 статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини 1 статті 1 цього Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису представник ОСОБА_1 послався на те, що 07 грудня 2020 року ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 шляхом надіслання їй повідомлення з образами та погрозами застосувати фізичне і сексуальне насильство через додаток VIBER.

На підтвердження вказаних обставин стороною заявника надано скріншот переписки у додатку VIBER з особою, підписаною як «ОСОБА_1 МТС».

Вказана переписки дійсно містить ненормативну лексику, образливі вирази. Проте, з наданого скріншоту неможливо достовірно ідентифікувати особу ОСОБА_2 , а також, що ці повідомлення надходили на особистий телефон ОСОБА_1 та адресовані саме їй.

Таким чином, на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, натомість колегією суддів убачається наявність спору між сторонами щодо стягнення аліментів на дитину, що регулюється, зокрема, нормами Сімейного Кодексу України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що долучені до матеріалів справи докази не є достатніми, щоб стверджувати про вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_1 у такому ступені, який би викликав у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинив емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдав шкоди психічному здоров`ю особи.

Під час розгляду справи не встановлено ризиків продовження ОСОБА_2 у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві по відношенню до ОСОБА_1 , про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні даної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «15» червня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик