У Х В А Л А

18 червня 2021 року

м. Київ

справа № 220/1735/19

провадження № 61-8537ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом Донецької обласної прокуратури до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В :

05 липня 2019 року прокуратура Донецької області звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 287 443,15 грн.

Позов обгрунтований тим, що ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 2002 року, відповідно до наказу прокурора Донецької області від 15 грудня 2015 року № 2339-к призначена на посаду заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області.

Згідно з наказом прокурора Донецької області від 09 липня 2018 року № 552-к ОСОБА_2 звільнена з посади та органів прокуратури Донецької області за власним бажанням.

Відповідно до наказу керівника Красноармійської місцевої прокуратури від 21 лютого 2017 року № 9 ОСОБА_2 призначена відповідальною особою за надання дозволу на виїзд, прийняття та здійснення перевірки правильності і достовірності заповнення дорожніх листів, після закінчення робочого дня, службового автомобіля марки «Toyota Corolla» з державним номером НОМЕР_1 , 2012 року випуску, який належить на праві власності прокуратурі Донецької області. Автомобіль закріплено за водієм прокуратури Гнатенком О. В.

У ніч з 01 на 02 січня 2018 року ОСОБА_2 без дозволу керівника та не за службовим призначенням користувалась службовим автомобілем марки «Toyota Corolla», допустила до керування транспортним засобом сторонню особу та поблизу селища Роздольне Покровського району Донецької області стала учасником дорожньо-транспортної події, внаслідок якої пошкоджено зазначений службовий автомобіль.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдана шкода, проте відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України він пропустив строк звернення до суду.

У травні 2021 року Донецька обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 12 квітня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 207,00 грн.

Предметом спору у зазначеній справі є відшкодування шкоди у розмірі 287 443,15 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 207,00 грн*250=567 500,00 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Отже, справа є малозначною.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа є малозначною, проте становить значний суспільний інтерес, оскільки пов`язана з дорожньо-транспортною пригодою на службовому автомобілі за участю заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області, відомості щодо якої публікувалися у засобах масової інформації та має значення для прокуратури, як органу державної влади та розпорядника державного майна. Знищення автомобіля призвело до втрати державного майна, необхідності додаткового витрачання бюджетних коштів на придбання нового автомобіля для забезпечення виконання завдань прокуратури.

Верховний Суд зазначає, що «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи про відшкодування шкоди. Предмет спору не стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має значний суспільний інтерес та має виняткове значення, є необґрунтованими, оскільки суспільний інтерес стосувався вирішення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи органу прокуратури в іншій справі, яка не стосується відшкодування майнової шкоди цією особою, отже, нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Системний аналіз наведеної норми свідчить про те, що у касаційній скарзі заявник має навести доводи на підтвердження винятковості значення справи для заявника, водночас суд касаційної інстанції оцінює прийнятність таких доводів, які у сукупності дозволять дійти висновку про можливість відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено винятки, за умови яких судове рішення у малозначній справі може бути переглянуте Верховним Судом, отже, за наявності обґрунтованих доводів рішення у такій справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у справі, не встановлює обставини, не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

За наведених обставин, непогодження заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципу відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також, ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржені заявником рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року та постанова Донецького апеляційного суду від 12 квітня 2021 року постановлені у малозначній справі, яка не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом Донецької обласної прокуратури до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко