Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 496/1976/19

провадження № 61-13960св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року під головуванням судді Пендюри Л. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Цюри Т. В. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог заяви

29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання на території України на законних підставах у будинку АДРЕСА_1 з 20 травня 1990 року по 09 серпня 1994 року та у Біляївському районі Одеської області з 25 березня 2008 року по теперішній час.

В обґрунтування своїх вимог заявниця посилалась на те, що після закінчення школи влітку 1990 року вона приїхала до України, в Одеську область м. Теплодар до свого дядька ОСОБА_2 та його сім`ї з метою вступу до педагогічного інституту.

У зв`язку з тим, що її рідні на той час проживали у гуртожитку, вони не мали можливості зареєструвати її місце проживання у себе і її було зареєстровано в АДРЕСА_1 , хоча вона фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

01 липня 1990 року ОСОБА_1 влаштувалась на роботу помічником вихователя в дитячому садку, про що є відповідний запис в трудовій книжці, а звільнилась 27 червня 1994 року.

В 1991 році вона вступила до педагогічного училища м. Одеси на заочну форму навчання.

В 1994 році після закінчення 3 курсу училища ОСОБА_1 полетіла у Вірменію на час канікул до своїх батьків та у вказаний період вийшла заміж і не в змозі була продовжувати своє навчання. Тоді вона приїхала до м. Одеси, щоб знятися з реєстрації та звільнитись з роботи.

В 2007 році заявник приїхала в Україну на постійне місце проживання. В травні 2008 року вона отримала громадянство України та паспорт громадянина України.

З часом її сім`я придбала житловий будинок у АДРЕСА_3 .

У віці 43 роки заявниця народила третю доньку та у віці 45 років пропустила місячний термін вклеїти свою фотокартку в паспорті.

При подачі документів для отримання ІD-картки їй повідомили, що їй необхідно підтвердити набуття громадянства у судовому порядку.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила суд становити факт її проживання на території України у вказаний період часу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України на законних підставах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинку АДРЕСА_1 з 20 травня 1990 року по 09 серпня 1994 року, та у Біляївському районі Одеської області з 25 березня 2008 року по теперішній час.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року без змін.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , та встановлюючи факт її постійного проживання на території України у будинку АДРЕСА_1 з 20 травня 1990 року по 09 серпня 1994 року, та у Біляївському районі Одеської області з 25 березня 2008 року по теперішній час, районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявниця постійно проживала на території України на законних підставах у вказаний період часу.

Крім того, заявниця отримала паспорт громадянина України, який був виданий 19 травня 2008 року Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області, про що свідчить відповідна його копія.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2020 року представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - начальник Погребняк О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами встановлено факт постійного проживання заявниці на території України в тому числі на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року, проте мотивами звернення із цією заявою до суду не може бути отримання паспорту громадянина України. Ціллю такого звернення може слугувати лише набуття заявником громадянства України.

Представник заявника вказує, що ОСОБА_1 не надала достатніх документальних підтверджень безперервного проживання на законних підставах на території України у визначений період.

Законом України «Про громадянство України» встановлено умови та визначено вичерпний порядок підстав, за яких особа не приймається до громадянства України проте заявник не зверталась до заінтересованої особи із заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надавала жодних документів, а тому не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України. Звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення вказаного факту вважає передчасним.

Доводом касаційної скарги також є те, що представник заінтересованої особи вбачає наявність спору про право у цій справі, адже він заперечує проти встановлення факту, про який просила заявник.

Аргументом касаційної скарги також є те, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення без врахування правових позицій, викладених Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц та від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у квітні 2020 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області заявник у справі ОСОБА_1 просила у задоволенні касаційної скарги відмовити, посилаючись на необґрунтованість доводів останньої.

Вказує, що мотивом звернення до суду було підтвердження факту її проживання на території України у вказані періоди часу.

Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів, якими повністю доведено її позицію з приводу порушеного у справі питання, а тому доводи касаційної скарги представника заінтересованої особи не заслуговують на увагу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Біляївського районного суду Одеської області.

24 листопада 2020 року цивільна справа № 496/1976/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 20 травня 1990 року до 09 серпня 1994 року, що підтверджується копією довідки Мирненської сільської ради № 20 від 07 лютого 2008 року та випискою з домової книги (а. с. 7, 8).

З 01 липня 1990 року до 27 червня 1994 року заявниця працювала помічником вихователя в дитячому садку № 38 Головного управління по виготовленню екскаваторів та кранів Одеського ордена Трудового Червоного Прапора заводу важкого кранобудування ім. Січневого повстання, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а. с. 15).

ОСОБА_1 навчалась в Одеському педучилищі, що підтверджується копією квитка № НОМЕР_2 (а. с. 16).

27 грудня 2011 року ОСОБА_1 придбала 2/3 частини будинку АДРЕСА_3 , в якому зареєстрована та проживає (а. с. 10, 26-29).

Відповідно до копії довідки від 05 травня 2008 року № 308136 ОСОБА_1 набула громадянство України з 25 березня 2008 року на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина України, який був виданий 19 травня 2008 року Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області, про що свідчить відповідна його копія (а. с. 10).

Місцевий суд зазначав, що заявниця набула громадянство України на законних підставах, її громадянство не припинено та не скасовано.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що заявниця є його сестрою та приїхала до м. Теплодар Одеської області у 1990 році, працювала в дитячому садку помічником вихователя разом з його матір`ю, а в 1991 році вступила до педагогічного училища. В 1994 році вона поїхала у Вірменію, де вийшла заміж. Потім вона повернулась в Україну, отримала громадянство України, проте в 45 років своєчасно не вклеїла фотографію в паспорт, внаслідок чого їй рекомендували звернутись до суду для підтвердження громадянства.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Підставою для встановлення факту постійного проживання на території України на законних підставах у будинку АДРЕСА_1 з 20 травня 1990 року по 09 серпня 1994 року, та у Біляївському районі Одеської області з 25 березня 2008 року по теперішній час, заявник обґрунтовувала необхідністю заміни паспорта громадянина України у паперовому вигляді на паспорт громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку із тим, що нею було пропущено місячний термін для звернення для вклеювання у паспорт зразка 1994 року нової фотокартки.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Згідно пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України «Про громадянство України» документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України та Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з пунктами 1, 3, 5, 8, 9 - 11 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Водночас Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492 визначені правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на, крім іншого, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, до яких відноситься паспорт громадянина України.

Згідно з положеннями статті 14 вказаного Закону документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

Відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до пункту 21 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими паспорт підлягає обміну (крім закінчення строку дії паспорта), документи для його обміну подаються протягом одного місяця з дати настання таких обставин (подій).

Згідно з пунктом 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, обмін паспорта здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації);

2) отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (РНОКПП) або повідомлення про відмову від прийняття зазначеного номера (за бажанням);

3) виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта;

4) закінчення строку дії паспорта;

5) непридатності паспорта для подальшого використання;

6) якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток;

7) наявності в особи паспорта зразка 1994 року (за бажанням).

Згідно з пунктом 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються:

1) особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто;

2) особі, яка досягла 14-річного віку та яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники);

3) особі, яка відбуває покарання в установах виконання покарань або перебуває на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу, - через уповноважену особу адміністрації відповідної установи чи закладу (далі - уповноважена особа).

Пунктом 69 цього Порядку визначено, що заявник подає для обміну паспорта такі документи:

1) паспорт, що підлягає обміну;

2) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими паспорт підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 4 і 6 пункту 6 цього Порядку);

3) посвідчення про взяття на облік бездомних осіб (для бездомних осіб);

4) довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (для внутрішньо переміщених осіб);

5) документ, що посвідчує особу законного представника/уповноваженої особи, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника/уповноваженої особи;

6) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Оригінал документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертається заявнику, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати;

7) документи, що підтверджують відомості для внесення додаткової змінної інформації до безконтактного електронного носія та у паспорт (за наявності таких документів):

- про місце проживання - довідку органу реєстрації встановленого зразка (крім випадків, коли здійснюється обмін паспорта зразка 1994 року);

- про народження дітей - свідоцтва про народження дітей;

- про шлюб і розірвання шлюбу - свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, або виданий компетентними органами іноземної держави документ, який згідно з її національним законодавством підтверджує відповідний факт;

- про зміну імені - свідоцтво про зміну імені, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, або виданий компетентними органами іноземної держави документ, який згідно з її національним законодавством підтверджує відповідний факт;

- довідку про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків або повідомлення про відмову від його прийняття;

8) одну фотокартку розміром 10 х 15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування із застосуванням засобів Реєстру - для оформлення паспорта особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, або особі, яка відбуває покарання в установах виконання покарань або перебуває на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу (в разі потреби). Фотокартка повинна відповідати вимогам рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (IКAO) Doc 9303.

Системний аналіз наведеного вище Порядку свідчить про те, що для обміну паспортного документу старого зразка на паспорт у вигляді ID-картки подання заявником такого документу, як судове рішення про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року не передбачено.

Судами встановлено, з матеріалів справи вбачається та не заперечується представником заінтересованої особи, що ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина України, який був виданий 19 травня 2008 року Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області.

Як вже зазначалось вище, документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Крім того судами встановлено, що ОСОБА_1 набула громадянство України з 25 березня 2008 року на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується копією довідки від 05 травня 2008 року № 308136

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що слід дійти висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту про який просить ОСОБА_1 , оскільки процедура встановлення належності до громадянства України не повинна застосовуватися до ОСОБА_1 , так як вона отримувала паспорт громадянина України, про що вказує у заяві та надає відповідні докази.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц (провадження № 61-14495св18).

Крім того колегія суддів зазначає. що Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України при поданні документів для оформлення паспорту у зв`язку із його обміном такої вимоги як надання судового рішення про встановлення факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року не передбачено.

У зв`язку із вищенаведеним Верховний Суд доходить висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам закону та суперечать обставинам, що мають значення для справи, а тому приймає до уваги аналогічні за змістом доводи касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткових збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення скасуванню з ухваленням у справі нового рішення, судові витрати понесені Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за подання апеляційної скарги в розмірі 576,30 грн та судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 768,40 грн, а всього - 1 344,70 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 1 344,70 грн на відшкодування судових витрат за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук