Справа № 363/1278/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

05 лютого 2021 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді - Скрипника С.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дашко Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування працівником матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 червня 2017 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на посаду продавця продовольчих і непродовольчих товарів, також цього ж дня між працедавцем та працівницею ОСОБА_2 був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Місцем роботи був торговий павільйон «Джерело», який розташований у АДРЕСА_1 з 16.06.2017 року працювало два продавці: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Протягом кількох місяців, починаючи з квітня 2019 року у продавця ОСОБА_2 помітно стали виявлятися недоліки в роботі: при достатньому постачанні та реалізації товару виручка помітно зменшувалася. Відповідачка нічого не могла пояснити, так як ніби не розуміла в чому причина.

В результаті проведення 23.09.2019 комісією інвентаризації встановлено нестачу товару вартістю 946124 грн 24 коп., при цьому, ціни на товар продавцем ОСОБА_2 були завищені на свій розсуд в залежності від товару від 3,00 грн до 30 грн; 10% реалізованого товару не мало етикеток про вартість товару.

Оскільки відповідачка зрозуміла, що викрита у порушенні, нічого не пояснила та не з`явилася в наступні дні проведення інвентаризації, та не підписала акт інвентаризації, тобто фактично відмовилася від підписання цього акту. На телефонні дзвінки більше не відповідала. У зв`язку з неявкою відповідача для підпису акту інвентаризації павільйону «Джерело», пояснень ОСОБА_2 отримати не виявилось за можливе. Отже, на думку позивача, нестача товару у павільйоні «Джерело» сталась з вини продавця ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевказаним позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 946124,24 гривні, що становить вартість нестачі товару у павільйоні «Джерело», в судовому порядку.

14.08.2020 на підставі ухвали Вишгородського районного суду Київської області сказану справу передано на розгляд до Сватівського районного суду Луганської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

20.10.2020 ухвалою Сватівського районного суду Луганської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

23.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ФОП ОСОБА_1 не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути за його відсутності. Наполягав на своїх позовних вимогах, заяв та заперечень проти ухвалення заочного рішення не надходило.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, відзив не надала, заяв та клопотань не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була зарахована на посаду продавця павільйону «Джерело» з 16.06.2017, що знаходить своє відображення в копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 16.06.2017 податкових документах, поданих до Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, а саме копії звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за червень 2017 року з додатками №5 та №6; копії повідомлення про отримання звітності; копії квитанції№1, копії квитанції № 2 ( а.с.3, 96-103).

16.06.2017 між фізичною особою ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_2 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника, що вбачається з копії договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника від 16.06.2017 (а.с.4).

Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Посада, яку обіймала відповідач - продавець, є в переліку посад і робіт, з якими відповідно до ст.135-1КЗпП України, може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому ОСОБА_2 може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої шкоди.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Таким чином, вирішуючи спір щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, який ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за винятком прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року у справі №6-139цс14.

В «Узагальненні практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», затвердженого Постановою Пленуму ВССУ України від 11 грудня 2015 року № 12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» зазначається, що «Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду».

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених їй матеріальних цінностей, оскільки згідно копій відомостей руху і залишку товару, ОСОБА_2 отримувала товар на кожну відповідну суму та передавала залишок товару на кінець зміни іншому продавцю на залишкову відповідну суму. Ці відомості містять підписи обох продавців, тобто ОСОБА_2 передавала ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . Підтверджено копіями відомостей руху і залишку товару від 26.01.2019, 28.02.2019, 07.03.2019, 08.04.2019, 13.05.2019, 23.06.2019, 28.07.2019, 27.08.2019, 23.09.2019. Однак, копії вказаних відомостей подано до суду за вибірковий період протягом декількох місяців 2019 року, а саме з січня до вересня 2019 (а.с.8-15).

Окрім того, до матеріалів справи додано «Акт проведення інвентаризації павільйону «Джерело», розташованого по АДРЕСА_1 . В результаті проведення 23.09.2019 комісією інвентаризації встановлено нестачу товару вартістю 946124 грн 24 коп. (а.с.30-48)

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинила саме відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не доведено в суді також і того, що позивачем після отримання актів приймання-передачі вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу нестачі продукції не відбиралися, службове розслідування фактів нестачі продукції не проводилося, обставини систематичної нестачі не з`ясовувалися.

Не доведено в суді й того, що позивачем створено належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п.2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Доказів наявності протиправної поведінки відповідача, або її винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі, а також причинного зв`язку між її винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність.

Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано.

Таким чином суд вважає, що підстави для задоволення позову в судовому засіданні не доведено, а тому в цьому слід відмовити за недоведеністю.

Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою, другою статті 141 ЦПК України та враховуючи відмову у позові, покладає судові витрати у виді судового збору, понесені позивачем, на останнього.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273,280, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування працівником матеріальної шкоди - відмовити.

Копію заочного рішення надіслати сторонам.

Заочне рішення може бути переглянуте Сватівським районним судом Луганської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду через Сватівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ).

Повний текст рішення суду складено 09.02.2021 року.

Суддя: С.М. Скрипник