РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/3645/19

Провадження № 22-ц/4815/164/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2020 року у складі судді Остапчук Л. В., постановлене в м. Рівне о 10 годині 11 хвилини, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 31 липня 2016 року між нею як позикодавцем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як позичальниками був укладений договір позики 40 000,00 гривень та 1 650 доларів США, зі строком повернення в липні 2017 року. Факт отримання грошей підтверджується власноручно виконаною ОСОБА_2 розпискою, завіреною власним підписом обох позичальників. У зв`язку з тим, що в установлений договором строк ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму позики не повернули і від її повернення відмовляються, звернулася з позовом до суду і просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики та судові витрати по справі.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31 липня 2016 року в сумі 40 000 гривень 00 копійок та 1 650 доларів США. У задоволенні позову в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 31 липня 2016 року відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 816 гривень 63 копійки на користь держави.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що обумовлені договором, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що такий обов`язок ОСОБА_2 як позичальником перед ОСОБА_1 як позикодавцем не був дотриманий.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 вмотивоване тим, що така позика не є солідарним зобов`язанням подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки в зареєстрованому шлюбі вони не перебували, доказів встановлення факту їх проживання у шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу також не здобуто, а тому відсутні підстави вважати позику спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на що в частині вимог до ОСОБА_3 позов є недоведеним.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконними, необґрунтованими, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування фактичних обставин справи, та недоведеності обставин, якими воно обґрунтоване, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що у цій справі судом було ухвалене заочне рішення 10 грудня 2019 року, яким її позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто заборгованість на її користь з обох відповідачів солідарно. Додає, що в подальшому за заявою ОСОБА_2 заочне рішення було переглянуте та скасоване. Вважає безпідставним скасування рішення з тих міркувань, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, та стверджує, що повідомлення про розгляд справи надсилалися відповідачам за вказаними ними ж адресами у тих документах, які вони подавали до суду, і вони свідомо їх не отримували, зловживаючи правами. Акцентує увагу на тому, що відмова у задоволенні позову до ОСОБА_3 є незаконною, адже жодними доказами не спростована її участь у позиці як солідарного боржника, незалежно від того, чи є вона дружиною ОСОБА_2 , чи ні. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з обох відповідачів.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 31 липня 2016 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала в позику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 40000,00 гривень та 1650 доларів США зі строком повернення в липні 2017 року, що підтверджується розпискою.

Свої зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 виконала належним чином, передавши обумовлену суму грошей, що підтверджується вказаною розпискою, яка вчинена ОСОБА_2 і завірена його підписом та підписом ОСОБА_3 ..

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Свої зобов`язання за договором позики відповідачі не виконали та не повернули суму позики позивачці в установлений договором строк.

У зв`язку з невиконанням умов договору позики ОСОБА_1 направила 22 липня 2019 року ОСОБА_2 лист-претензію з вимогою повернути борг, яка, втім, останнім залишена без реагування.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 509 ЦК України встановлює, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу (ст. 526 ЦК України). Односторонння відмова від зобов`язання не допускається.

Апеляційний суд не погоджується із висновком місцевого суду в частині покликань на положення Сімейного кодексу України та відмови із цих підстав у заловоленні позову до відповідача ОСОБА_3 ..

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 не укладав договір позики із ОСОБА_1 одноосібно, діючи в інтересах сім`ї, і тому норми Сімейного кодексу України, які регулюють права і обов`язки осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі або у фактичних подружніх стосунках без реєстрації шлюбу, не підлягають до застосування. Для цілей вирішення цього спору встановлення характеру стосунків між відповідачами не має значення.

В самому тексті розписки зазначено, що позика у ОСОБА_1 взята обома відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом, розписка підписана ними обома, а відтак, у спірних правовідносинах вони виступають як солідарні боржники.

Згідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зважаючи на те, що зобов`язання боржниками за договором позики не виконані, позика ними не повернута, вона підлягає стягненню в судовому порядку солідарно з обох відповідачів на користь позивачки.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із ОСОБА_3 та необхідність стягнення заборгованості з обох позичальників солідарно.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють зобов`язальні правовідносини, зокрема, виконання договорів позики, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду з цим позовом, виходячи із його суми, вказаної позивачем 82 735,00 грн, до сплати належало 827,35 грн. Відповідно, за подачу апеляційної скарги до сплати підлягав судовий збір в сумі 1 241,03 грн.. Загальна сума витрат по сплаті судового збору становить 2 068,38 гривень.

Зважаючи на те, що позивачка, на користь якої ухвалене рішення, звільнена від сплати судового збору та не понесла судових витрат у вигляді судового збору, вони стягуються з відповідачів у рівних частинах на користь держави.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31 липня 2016 року в сумі 40 000 гривень 00 копійок та 1 650 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2 068 (дві тисячі шістдесят вісім) гривень 38 копійок в рівних частинах: з кожного по 1 034 (одній тисячі тридцять чотири) гривні 19 копійок в дохід держави

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Хилевич С. В.