09.02.2021 Справа № 363/2844/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Баличевої М.Б., при секретарі Рибка І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 750 Євро.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.04.2019 року позивач надала ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 750 Євро на умовах позики. В свою чергу, відповідач власноручно написала розписку про отримання нею грошових коштів у зазначеному розмірі та зобов`язалась повернути борг не пізніше 15.06.2019 року. Натомість ОСОБА_2 свого зобов`язання після спливу вказаного періоду не виконала та не повернула отримані нею кошти за розпискою. Від повернення коштів відповідач ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає. На підставі викладеного, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є заборгованість за договором позики, яка виникла на підставі розписки від 15.04.2019 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 , доказуванню підлягають обставини щодо можливості стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 15.04.2019 року у розмірі 750 Євро.

Як вбачається з наявних у справі доказів, що 15.04.2019 року ОСОБА_2 було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у позику в розмірі 750 Євро з кінцевим строком повернення до 15.06.2019 року, про що свідчить відповідна розписка, яка написана власноруч відповідачем ОСОБА_2 .

Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується її підписом на розписці від 15.04.2019 року.

На цей час відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, суму боргу позивачу не повернула, вищевказані обставини не заперечуються відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були переданої йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

15 червня 2019 року сплив строк за яким відповідач повинна була повернути грошові кошти взяті у позику у ОСОБА_1 однак, до сьогоднішнього часу ухиляється від повернення суми боргу, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги заяви сторін, керуючись законодавством України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у ромірі 750 Євро,оскільки судом встановлено, що дійсно 15.04.2019 року ОСОБА_2 отримала у позику у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 750 Євро з терміном їх повернення до 15.06.2019 року, однак у вказаний строк їх не повернула, ці обставини визнані сторонами спору та відповідно до ч.1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню, а тому поданий ОСОБА_1 позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн.

Керуючись ст.ст. 509,526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 15, 20, 77, 81, 83, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.04.2019 року у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) Євро.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт громадянки України серія НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт громадянки України серія НОМЕР_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий М.Б. Баличева