16.06.2021 Справа № 756/7895/21
Справа №756/7895/21
Провадження №2-з/756/235/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Тихої О.О.,

за участі секретаря Кренджеляк А.М.,

розглянувши заяву адвоката Цуркана Михайла Миколайовича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Оболонського районного суду у м. Києва з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики, яка складається: з основної заборгованості у сумі 15000,00 євро; пені - 161100,00 євро; інфляційних втрат - 93261,50 грн., а також суму сплаченого судового збору.

Ухвалою від 31.05.2021 після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

14.06.2021 до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Цуркана М.М. про забезпечення позову, в якій він просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер :03:099:0157, площею 0,0813 га, а також будинковолодіння, загальною площею 222,6 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також накласти арешт на рахунки, відкриті в банківських установах України, відкритих на ім`я відповідача в межах суми заявлених позовних вимог.

В обґрунтування заяви зазначив про те, що 04.12.2017 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 15000,00 євро строком на шість місяців. На підтвердження укладання договору позики була складена розписка, проте відповідач у вказаний строк грошові кошти не повернув, в результаті чого у нього виникла заборгованість, яка складається: з основної заборгованості у сумі15000,00 євро; пені - 161100,00 євро; інфляційних витрат - 93261,50 грн.

При укладанні вказаного договору позики відповідачем на підтвердження свого майнового стану було надано договір купівлі-продажу житлового будинку від 14.07.2015, відповідно до якого його дружина - ОСОБА_3 придбала житловий будинок загальною площею 222,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який разом із земельною ділянкою відповідач обіцяв відчужити для погашення заборгованості у разі невиконання його зобов`язань за договором позики.

З урахуванням наведеного заявник вважає, що є всі підстави вважати, що відповідач, з метою уникнення відповідальності, пов`язаною з невиконанням узятих на себе зобов`язань за договором позики, має реальну можливість в будь-якій час, ще до початку розгляду справи в суді, відчужити все належне йому майно а отже, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому у разі задоволення позову.

У зв`язку з наведеним просить задовольнити його заяву про забезпечення позову.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 153 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Ознайомившись з заявою про забезпечення позову суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 151 ЦПК України визначено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено можливість забезпечення позову накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, співмірність, зокрема, полягає у тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Окрім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики, яка складається: з основної заборгованості у сумі 15000,00 євро; пені - 161100,00 євро; інфляційних втрат - 93261,50 грн., а також суму сплаченого судового збору. В якості забезпечення позову представник позивача просить застосувати зокрема такий вид забезпечення, як арешт нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, кадастровий номер :03:099:0157, площею 0,0813 га, а також будинковолодіння, загальною площею 222,6 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_3 , яка є дружиною відповідача, а отже вказане майно, відповідно до вимог ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.07.2015 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, кадастровий номер :03:099:0157, площею 0,0813 га, перейшов у власність ОСОБА_3 , що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №238073849 від 21.12.2020.

Разом з тим, третьою особою на стороні відповідача у позовній заяві зазначено ОСОБА_3 , тобто існують певні розбіжності у прізвищах осіб, які зазначені у договорі купівлі-продажу від 14.07.2015 та інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.12.2020, що позбавляє суд можливості дійти однозначного висновку про те, що вказані особи є однією і тією ж особою.

Крім того, відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу від 14.07.2015, на який посилається представник позивача на підтвердження обставин того, що будинок та земельна ділянка, які є предметом даного договору, були придбані дружиною відповідача ОСОБА_3 , згоду на укладення вказаного договору надавав чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому вказаний договір також укладений між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_3 , у той час як у позові у якості третьої особи на стороні відповідача зазначено ОСОБА_3 .

При цьому у матеріалах заяви відсутні свідоцтво про шлюб, а також інші документи на підтвердження того, що позивач ОСОБА_2 та особа - ОСОБА_2 , який надавав згоду на укладення договору купівлі-продажу від 14.07.2015, а також третя особа - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яка на підставі вказаного договору купівлі-продажу є власником майна, на яке представник позивача просить накласти арешт в порядку забезпечення позову, є одними і тими ж особами.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості.

У зв`язку з наведеним, суд позбавлений можливості ідентифікувати осіб, зазначених у Договорі купівлі-продажу житлового будинку від 14.07.2015, як сторін по даній справі.

При розгляді заяви про забезпечення позову судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, generalinterest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності», «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individualandexcessiveburden).

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні приводити до невиправданого обмеження майнових прав інших осіб, що суперечить загальним принципам пропорційності, передбаченим діючим законодавством.

Однак, заявником не надано суду достатніх доказів того, що вказане втручання в мирне володіння майном особи буде виправдане в рамках вказаного провадження.

Щодо накладення арешту на рахунки, відкриті в банківських установах України, відкритих на ім`я відповідача ОСОБА_2 в межах суми заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Таким чином, арешт може бути накладено лише на конкретнее індивідуально визначене майно, та грошові кошти, які належать відповідачу.

Проте, у заяві про забезпечення позову відомості щодо відкритих банківських рахунків відсутні.

Крім того, у своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 13.01.2020 у справі №922/2163/17 Верховний Суд зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, заявником не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що в подальшому виконання рішення суду може бути ускладнено в результаті ухилення відповідача від виконання покладених зобов`язань, в той час, як посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.10.2018 року у справі №183/5864/17-ц.

Таким чином, оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом позовних вимог, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заявником не надано достатніх доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у зв`язку з чим заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149, 150, 153, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву адвоката Цуркана Михайла Миколайовича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стяґнення боргу за договором позики - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м.Києва протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.О.Тиха