Ухвала

Іменем України

16 червня 2021 року

місто Київ

справа № 159/1048/20

провадження № 61-8973ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньгаз Збут»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року у складі суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ОСОБА_1 у березні 2020 року звернувся до суду із позовом, який уточнено, про зобов`язання Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (далі - АТ «ОГС «Волиньгаз») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньгаз Збут» (далі - ТОВ «Волиньгаз Збут») безкоштовно встановити у його квартирі індивідуальний лічильник і нараховувати плату за спожитий газ за його показниками; зобов`язання відповідачів перерахувати йому плату за 2017, 2020 роки, нарахувавши її за встановленими нормами споживання газу, а не за показниками загальнобудинкового лічильника.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу надаються послуги з постачання природного газу у квартиру АДРЕСА_1 . Облік спожитого газу ведеться на основі показників загальнобудинкового лічильника газу. На переконання позивача, цей лічильник встановлено протиправно, тому його показники не можуть бути основою для нарахування йому плати за газ. Також позивач вважає, що загальнобудинковий лічильник газу взагалі не може використовуватися для нарахування йому плати за газ і призначений лише для складання загального балансу споживання природного газу мешканцями будинку. Підставою для нарахування йому плати за газ міг би бути встановлений у його квартирі індивідуальний лічильник, втім відповідачі відмовляються встановити його безкоштовно. Оскільки він не має індивідуального лічильника, плата за спожитий газ йому має нараховуватися без лічильників, за встановленими нормами споживання газу.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2021 року позов задоволено.

Зобов`язано АТ «ОГС «Волиньгаз» та ТОВ «Волиньгаз Збут» безкоштовно встановити ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний лічильник обліку природного газу і після його встановлення нараховувати плату за газ за його показниками.

Зобов`язано ТОВ «Волиньгаз Збут» перерахувати ОСОБА_1 плату за газ, який постачався у квартиру АДРЕСА_1 , починаючи з 30 листопада 2017 року, виходячи з норм споживання, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 206 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції встановив, що з 30 листопада 2017 року плата за газ нараховується позивачу на основі показників загальнобудинкового вузла обліку, відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46.

Водоводи відповідачів про те, що, якщо загальнобудинковий лічильник газу встановлений до 19 січня 2018 року, навіть проти волі мешканців будинку, то ці мешканці зобов`язані платити за газ за цим лічильником і ніхто не зобов`язаний встановлювати їм індивідуальні лічильники, суд першої інстанції визнав помилковими.

Суд першої інстанції, врахувавши вимоги Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» із подальшими змінами щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу, встановив наявність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року зупинено апеляційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «ОГС «Волиньгаз», ТОВ «Волиньгаз Збут» про забезпечення індивідуальним газовим лічильником, зміну способу розрахунку та перерахунок розміру спожитого газу, за апеляційними скаргами АТ «ОГС «Волиньгаз» та ТОВ «Волиньгаз Збут» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2021 року до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи №212/5836/17

(провадження № 14-11цс21).

Зупиняючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що рішення суду першої інстанції, ухвалене у цивільній справі № 159/1048/20, яке переглядається в апеляційному порядку, та рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені у справі №212/5836/17, які переглядаються в касаційному порядку, постановлені у подібних правовідносинах, а тому на підставі пункту 10 частини першої статті 252 та пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України наявні підстави для зупинення апеляційного провадження.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 26 травня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року, направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі, оскільки судове рішення, ухвалене у справі № 159/1048/20, та судові рішення, ухвалені у справі № 212/5836/17, постановлені не у подібних правовідносинах.

На переконання заявника, наявна судова практика Верховного Суду щодо вирішення спорів про встановлення індивідуальних (квартирних) лічильників обліку природного газу, для ухвалення обґрунтованого і законного рішення, зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про зупинення провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

На підставі аналізу змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд констатує, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

За правилом пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 10 частини першої

статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

З огляду на зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати:

- чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства;

- чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.

Об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду у справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Зміст позовної заяви свідчить, що позивач, який є мешканцем будинку АДРЕСА_2 , звернувся до суду із вимогами про встановлення споживачу у квартирі індивідуального газового лічильника та зобов`язання здійснити перерахунок плати за газ за встановленими нормами споживання газу, а не за показниками загальнобудинкового лічильника. На переконання позивача, загальнобудинковий лічильник встановлено протиправно, а його показники не можуть бути основою для нарахування плати за газ.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , посилався, зокрема на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). Також, встановив обставини, за яких позивач 11 грудня 2016 року, 09 січня 2018 року, 18 квітня 2018 року та 19 лютого 2019 року звертався до відповідачів із вимогою встановити йому квартирний прилад обліку споживання природного газу. Також суд встановив, що з 30 листопада 2017 року плата за газ нараховується позивачу за показниками загальнобудинкового вузла обліку відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 травня 2002 року № 620, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46.

Такий спосіб нарахування плати за газ суд першої інстанції визнав неправомірним.

На переконання ОСОБА_1 , застосований судом першої інстанції правовий висновок є достатньою підставою для розгляду апеляційних скарг відповідачів та ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2021 року.

Верховний Суд у визначенні подібності правовідносин у справах № 159/1048/20 та № 212/5836/17 врахував таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду визначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Ухвалу Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справу № 212/5836/17 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу (уточнення) висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17

(провадження № 14-347цс18).

Виходячи зі змісту зазначеної ухвали суду касаційної інстанції від 23 грудня 2020 року, Верховний Суд встановив, що у цій справі (№ 212/5836/17) позивачі звернулися до суду із позовом про визнання незаконним встановлений ПАТ «Криворіжгаз» режим нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно з показаннями загальнобудинкового прибору обліку газу для побутових споживачів природного газу; зобов`язання ПАТ «Криворіжгаз» із 01 травня 2017 року поновити побутовим споживачам природного газу режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203; визнання права за побутовими споживачами природного газу на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз». Зазначений позов обґрунтовано тим, що у зв`язку із численними порушеннями процедури введення в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , існує вірогідність у завищенні фактичних показань лічильника з метою покладення на позивачів додаткових витрат за спожитий природний газ.

Верховний Суд, передаючи справу № 212/5836/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зробив висновок, що з метою гарантування юридичної визначеності вважав, що існує необхідність у відступленні (конкретизації) правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), а саме у частині висновків про те, що пропозиція газорозподільної організації щодо врегулювання відносин зі встановлення вузла обліку природного газу, зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу шляхом укладення відповідного договору є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», оскільки має значення період, у який така пропозиція здійснена: якщо до 20 січня 2018 року, коли згода усіх співвласників квартир на встановлення загальнобудинкового лічильника газу не вимагалася, чи після 20 січня 2018 року, коли загальнобудинковий лічильник газу міг бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку у порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Отже, вивчивши предмет, підстави та обставини справ № 159/1048/20 та № 212/5836/17, Верховний Суд констатує, що у цих справах правовідносини є подібними, зокрема, враховуючи заперечення позивачів у цих справах щодо нарахування відповідачами плати за газ на підставі загальнобудинкового лічильника газу та обов`язок відповідачів безкоштовно встановити споживачам індивідуальні газові лічильники.

Зазначені вимоги, як у справі № 159/1048/20, так і у справі № 212/5836/17 регулюються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Також Верховний Суд врахував, що від застосованого Ковельським міськрайонним судом Волинської області правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), який, на переконання ОСОБА_1 , є достатньою підставою для розгляду апеляційних скарг у справі за його позовом, наявні підстави для відступу (уточнення), оскільки у такому висновку відсутні тлумачення, яким чином визначати обсяг спожитого газу споживачами до встановлення індивідуальних лічильників: за показаннями загальнобудинкового лічильника, чи за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Підстави необхідності відступу (уточнення) наведеного правового висновку викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 212/5836/17 (провадження № 61-15223св19).

Наведене дає підстави для висновку, що зазначені справи є подібними, а ймовірне рішення Великої Палати Верховного Суду у справі № 212/5836/17, з врахуванням підстав направлення Верховним Судом зазначеної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду впливатиме на розгляд справи № 159/1048/20.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зупинив провадження у справі на підставі пункту 10 частини першої статті 252 та

пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньгаз Збут» про забезпечення індивідуальним газовим лічильником, зміну способу розрахунку та перерахунок розміру спожитого газу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко