Справа № 158/1100/19 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/392/21 Категорія: 76 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я..

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Галицька І.П.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Лавренчука О.В., Шемчук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Ківерцівської районної ради Волинської області» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що 13 березня 2019 року за наказом №34/кп (ос) головного лікаря Комунального підприємтсва «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Ківерцівської районної ради Волинської області» (далі КП «Ківерцівський РЦ ПМСД») її було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивачка вважає, що її звільнення з роботи є незаконним, оскільки вона є членом профспілкової організації і будь якого повідомлення про засідання профкому вона не отримувала. Також їй не було вручено повідомлення про скорочення посади, на якій вона працювала.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №34/кп (ос) від 13березня 2019 року та поновити її на посаді акушерки Карпилівського ФАП КП «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Ківерцівської районної ради Волинської області».

13 серпня 2019 року представник позивачки подав заяву про зміну предмета позову, якою позовну заяву було доповнено вимогами майнового характеру про стягнення з КП «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Ківерцівської районної ради Волинської області в користь позивачки ОСОБА_2 10000,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 100 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Постановлено стягнути з позивачки ОСОБА_2 в дохід держави 9605 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, представники відповідача апеляційну скаргу заперечили і просили апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

У пункті 19 своєї Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За матеріалами справи установлено, що наказом № 34/кп (ос) від 13 березня 2019 року ОСОБА_2 , яка працювала на посаді акушерки Карпилівського ФАП, була звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку у кількості 25 календарних днів (т.1,а.с.51).

Наказом головного лікаря КП «Ківерцівський РЦ ПМСД» № 6/ОД від 02 січня 2019 року про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису вирішено провести скорочення штатних посад, в тому числі 0,5 посади акушерки Карпилівського ФАП КП «Ківерцівський РЦПМСД» (т.1, а.с.49-50).

Цього ж дня 02 січня 2019 року головний лікар КП «Ківерцівський РЦ ПМСД» письмово попередив ОСОБА_2 про наступне її вивільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників комунального підприємства, в тому числі і посади акушерки, на якій працювала позивачка, остання відмовилася від отримання зазначеного попередження, про що працівниками комунального підприємства складено відповідний акт (т.1,а.с.53).

Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (стаття 49-2 КЗпП України).

У разі, якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що у роботодавця Комунального підприємства «Ківерцівський РЦ ПМСД» мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників і генеральний директор КП «Ківерцівський РЦ ПМСД» звертався до органів місцевого самоврядування щодо виділення щомісячної субвенції для нарахування заробітної плати медичним працівникам, в тому числі для працевлаштування позивачки ОСОБА_2 , яка працювала на посаді акушерки. Однак рішенням Карпилівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області №17/3 від 24 квітня 2018 року відмовлено у видачі вказаної субвенції у зв`язку з нестачею коштів (т.1,а.с.220).

Відповідно до вимог статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Вимога позивача по застосуванню при її звільненні з роботи положення статті 42 КЗпП України є безпідставною, оскільки за змістом статті 42 КЗпП України переважне право й перевага в залишенні на роботі діють за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний, а не будь-яких інших, оскільки у тому ж разі, коли певну посаду займала одна особа й ця посада скорочується, зазначене переважне право чи перевага не можуть бути реалізовані.

Оскільки в даному випадку скороченню підлягала посада акушерки Карпилівського ФАП, на якій працювала позивачка, інших працівників на цій посаді або які б виконували таку ж роботу на КП «Ківерцівський РЦ ПМСД» не існувало.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що переважного права у позивачки при скороченні посади акушерки КП «Ківерцівський РЦПМСД» не існувало і реалізувати його відповідач не міг.

Верховнй Суд у своїй Постанові від 09 серпня 2019 року у справі N 753/5149/17 зробив висновок, що за змістом статті 42 КЗпП України переважне право й перевага в залишенні на роботі діють за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний, а не будь - яких інших. У тому ж разі, коли певну посаду займала одна особа й ця посада скорочується, зазначене переважне право чи перевага не можуть бути реалізовані.

Окрім того, відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо у рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачку було звільнено з роботи без рішення профспілкової організації не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки відповідно до протоколу №1 засідання ППО КП «Ківерцівський РЦ ПМСД» від 02 січня 2019 року з профспілки виключено всіх її членів та припинено нарахування членських внесків із заробітної плати на рахунок профспілкової організації у зв`язку із поданням заяв про їх вихід з профспілки (т.1,а.с.217), а тому адміністрація КП «Ківерцівський РЦ ПМСД» не мала запитувати згоду профспілки на звільнення позивачки з роботи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 з урахуванням того, що у відповідача мало місце скорочення штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на підприємстві, внаслідок чого, у тому числі, було скорочено посаду акушерки Карпилівської ФАП, яку обіймала позивачка ОСОБА_2 , і яка в установленому законом порядку за два місяці була попереджена про наступне її вивільнення з роботи, позивачці не запропонували іншу роботу у зв`язку з відсутністю вакантних посад.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду в оскаржуваній частині рішення суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін та обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді