Провадження № 22-ц/812/266/21 Суддя першої інстанції Саукова А.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа № 477/225/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Саукової А.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 19 листопада 2020 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позов мотивувала тим, що 05 червня 2010 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Донька після розірвання шлюбу проживає з нею.

Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, працює в Польщі на посаді будівельника та має постійних дохід у розмірі 20 000 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на доньку ОСОБА_4 в розмірі ј частки від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з березня 2017 року і до її повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходу громадян для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 07 лютого 2020 року. Також розподілено судові витрати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог районний суд виходив з того, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_4 та обов`язок утримувати дітей є рівною мірою як матері, так і батька. Дитина мешкає з матір`ю та перебуває на її утриманні, врахував вікову категорію малолітньої дитини та звичайні потреби, стан її здоров`я. Також врахував, що відповідач є людиною працездатного віку, спроможний сплачувати аліменти, має на утриманні ще одну дитину, а також те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивач з 2015 року мешкає в іншій країні окремо від доньки і не має права просити про стягнення аліментів на її утримання.

Крім того, судом першої інстанції було проігноровано пояснення представника відповідача стосовно перебування позивача за межами України, тому позовна заява не могла бути підписана та подана самою ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2010 року. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від по 28 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 22 липня 2016 року № 21 ОСОБА_5 змінив прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області позивач зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 та на її утриманні перебуває донька ОСОБА_4 .

Відповідач на теперішній час перебуває в подружніх стосунках з ОСОБА_8 та ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Лодзь (Польща) у них народився син ОСОБА_9 .

З пояснень відповідача та інформації, що міститься у його закордонному паспорті, ОСОБА_1 перебуває тимчасово на території Польщі на заробітках.

Не заперечуються позивачем ті обставини, що вона також виїздить до Польщі на працевлаштування. В суді першої інстанції у відзиві на позов відповідач не заперечував свого обов`язку щодо сплати аліментів на дочку ОСОБА_10 , проте вважав, що аліменти повинні сплачуватися в твердій грошовій сумі, їх розмір повинен дорівнювати 1 000 грн.

За змістом доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що взагалі не повинен сплачувати аліменти, оскільки дитина з матір`ю не проживає з огляду на те, що позивач виїхала до Польщі, а дитина залишилася на території України.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з утримання малолітньої дочки та стягнення аліментів на дитину за рішенням суду.

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

При зверненні до суду позивач зазначала, що дитина фактично перебуває на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на дитину не надає, має достатній та стабільний дохід, працюючи в Польщі, та взмозі сплачувати 1/4 частку від своїх доходів.

Заперечуючи проти зазначеного позивачем розміру аліментів, відповідач у відзиві на позов зазначив, що протягом усього часу окремого проживання виконував свій обов`язок по утриманню дочки, надавав матеріальну й грошову допомогу, його дохід є нестабільним, він створив нову сім`ю, де утримує дружину, двох її дітей та сина, якій народився від цих шлюбних стосунків.

Між тим на підтвердження доводів про свої доходи та їх розмір відповідач не надав доказів за правилами статтей 76-77 ЦПК України, які б підтверджували ці обставини.

Щодо доводів про те, що на теперішній час відповідач перебуває в інших шлюбних стосунках і у нього в 2019 році народилася дитина, судом ці обставини враховані та з урахуванням таких обставин позов задоволено частково, зменшивши розмір аліментів.

Визначаючи розмір аліментів на утримання малолітньої дитини, суд першої інстанції з огляду на наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, дійшов правильно виходив із того, що відповідач має достатню платоспроможність, працевлаштований та отримує відповідний дохід, його стан здоров`я дозволяє нести витрати на утримання дочки та дійшов висновку, що розмір аліментів у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину.

Аргументи скарги щодо зменшення розміру аліментів є непереконливими, не підтверджуються відповідними доказами та не свідчать про те, що на час звернення позивача з вказаним позовом були відсутні підстави стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/6 частки усіх доходів.

Доводи апеляційної скарги про те, що дочка ОСОБА_10 не проживає з матір`ю з огляду на те, що позивач постійно виїжджає до Польщі, а відтак це доводить відсутність права позивача на звернення до суду, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини відповідач в суді першої інстанції визнавав та будь-яких доказів на спростування цих обставин не надавав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. За інформацією, що зазначена у довідках Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області, та наданих позивачем до суду першої інстанції, на утриманні позивача знаходиться дочка ОСОБА_10 та склад сім`ї позивача складається з двох осіб, а саме вона та її малолітня дочка. Водночас, позивач не заперечувала, що вона виїжджала до Польщі для працевлаштування. Між тим такі факти не звільняють відповідача, як батька дитини, від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини. Більш того, відповідач у відзиві на позов не заперечував свій обов`язок щодо утримання доньки, проте не погоджувався з розміром запропонованих позивачем аліментів.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.