Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 333/4222/19

провадження № 61-2971св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 10 серпня 2020 року у складі судді Холода Р. С.

та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради (далі - КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради) про скасування наказів про переведення та стягнення недоплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідно до наказу від 09 січня 2014 року № 8 к/п вона була зарахована на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклініки

КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» за переведенням із КУ «Міська поліклініка імені 8 Березня». Відповідно до наказу від 11 червня 2015 року № 146 к/п було підтверджено першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія.

Рішенням сесії Запорізької міської ради від 30 серпня 2017 року

КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» реорганізовано

з 21 листопада 2017 року шляхом приєднання до КУ «Міська лікарня № 1»,

у зв`язку з чим з 21 листопада 2017 року продовжено строк дії трудового договору на підставі статті 36 КЗпП України.

Позивачка вказувала, що у жовтні 2018 році її було направлено на передатестаційний цикл для атестації на вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Акушерство і гінекологія» відповідно до наказу КУ «Міська лікарня № 1» від 17 жовтня 2018 року.

26 листопада 2018 року відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА № 599-о їй присвоєно вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Акушерство і гінекологія».

ОСОБА_1 посилалась на те, що 10 грудня 2018 року керівництво КУ «Міська лікарня № 1» попередило її про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказів «Про скорочення штату працівників» та «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення», а також запропоновало вакантні посаді, від яких вона відмовилася.

Позивачка зазначала, що 31 січня 2019 року вона звернулася з листом до керівництва лікарні щодо переважного права на залишення на роботі, в якому вказала, що вона є лікарем вищої кваліфікаційної категорії, має стаж безперервної роботи за спеціальністю 26 років та просила роз`яснити, чому після звільнення лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_2 , яке відбулося 07 жовтня 2018 року, не було враховано її переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, визначене частиною першою статті 42 КЗпП України.

06 лютого 2019 року вона отримала відповідь, в якій зазначалося, що на засіданні комісії зі скорочення штатної чисельності працівників було прийнято рішення щодо переважного права залишення на роботі при рівних кваліфікаційних категоріях працівників згідно з пунктом 3 частини другої статті 42 КЗпП України на користь лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_3 (стаж роботи за спеціальністю - 43 роки), у зв`язку з тим, що на момент засідання комісії позивач знаходилася ще на курсах підвищення кваліфікації, а посвідчення «Про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії» було надано до відділу кадрів лікарні лише 18 грудня 2018 року. Крім того, 30 січня 2019 року їй запропоновано 0,25 ставки на посаді лікаря акушера-гінеколога (спец. рахунок) та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога в КУ «Міська лікарня № 1», проте позивачка згоди на такі умови не надала.

Позивачка повідомляла, що 05 лютого 2019 року у присутності складу комісії їй було запропоновано всі вакантні посади в лікарні. У повідомленні про вакантні посади нею поставлено відмітку «ознайомлена», але не вказано щодо вибору вакантних посад. Також повідомлено, що у разі ненадання до відділу кадрів письмової згоди до 11 лютого 2019 року щодо подальшого бажання працювати на запропонованих посадах у КУ «Міська лікарня № 1» її буде звільнено відповідно до вимог чинного законодавства України.

ОСОБА_1 стверджувала, що 08 лютого 2019 року під тиском звільнення написала заяву про переведення на 0,75 ставки лікаря акушера-гінеколога в КУ «Міська лікарня № 1» Бабіч С. О. з 11 лютого 2019 року до 03 квітня 2019 року (на час курсів останньої) та 0,25 ставки лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спец. рахунок).

Згодом відбулася реорганізація КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення в КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради, у зв`язку з чим 03 квітня 2019 року позивачка переписала раніше складену заяву про її переведення на заяву з аналогічним змістом на ім`я перетвореної юридичної особи, а саме - КНП «Міська лікарня № 1», але без врахуванням 0,75 ставки ОСОБА_4 , навантаження якої їй надано було тимчасово до 03 квітня 2019 року.

01 жовтня 2019 року відповідачем було запропоновано їй додаткові

0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, з чим вона погодилася, оскільки була змушена перед цим написати заяву проти її волі про переведення на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу на 0,25 ставки та лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спец. рахунок) на 0,25 ставки.

Посилаючись на те, що зазначені заяви вона писала під тиском звільнення, а спірні накази про переведення винесено з порушенням її переважного права залишення на роботі, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ КУ «Міська лікарня № 1» Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради від 11 лютого

2019 року № 164к/тр, згідно з яким вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів ОСОБА_4 та

0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення з 11 лютого 2019 року до 03 квітня 2019 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради від 03 квітня 2019 року № 216 к/тр, відповідно до якого вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу 0,25 ставки

та лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спец. рахунок)

0,25 ставки;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 01 жовтня 2019 року № 530к/тр «Про переведення ОСОБА_1 », згідно з яким її було переведено на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спец. рахунок) із 01 жовтня 2019 року;

- стягнути з КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради на її користь заробітну плату, яку відповідач повинен був сплатити за роботу на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення з 02 січня 2019 року до моменту ухвалення рішення у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні накази про переведення ОСОБА_1 винесені з дотриманням вимог трудового законодавства.

Суд першої інстанції зазначив, що питання щодо переважного права залишення на роботі відносно позивача розглядалося на засіданні комісії зі скорочення штатної чисельності, на якому роботодавцем було проведено порівняльний аналіз продуктивності та кваліфікації працівників із наведенням відповідних відомостей, і встановлено відсутність у ОСОБА_1 переважного права залишення на роботі, що підтверджується також актом від 06 серпня 2019 року № ЗП 2229/314/АВ Головного управління Держпраці у Запорізькій області, відповідно до якого порушень переважного право залишення на роботі при вивільненні працівників та додержання процедури переведення на іншу посаду відносно ОСОБА_1 виявлено не було.

Крім того, встановивши відсутність у позивачки переважного права на залишенні на роботі, роботодавець із дотриманням вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України надав позивачці перелік вакантних посад, які були у роботодавця станом на момент ознайомлення ОСОБА_1 із наказом «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1», проте не отримав згоди працівника, після чого продовжував неодноразово пропонувати позивачці вакантні посади та ставки за її спеціальністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні накази про переведення ОСОБА_1 від 11 лютого 2019 року № 164к/тр, від 03 квітня 2019 року № 216 к/трм, від 01 жовтня 2019 року № 530к/тр винесено роботодавцем на підставі особистих заяв позивачки. З наказами вона була ознайомлена під розписку та незгоду з переведенням при ознайомленні з наказами не заявляла. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заяви про переведення були написані під тиском роботодавця ОСОБА_1 не надала, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки переведення ОСОБА_1 здійснено роботодавцем за її згодою, з дотриманням вимог трудового законодавства.

ОСОБА_1 у визначений трудовим законодавством строк було попереджено про майбутнє звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. З дотриманням вимог частини другої статті 40 КЗпП України роботодавцем було запропоновано позивачці наявні вакантні посади в реорганізованій установі, зокрема і тимчасові, протягом двох місяців з дня попередження про скорочення. ОСОБА_1 було переведено за її згодою на наявну посаду, остання не довела, що таке переведення було здійснено під тиском, всупереч її волі. Отже при переведенні позивачки до реорганізованої установи були дотримані вимоги трудового законодавства, що підтверджено матеріалами перевірки за зверненнями позивачки, яку здійснено Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

22 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 10 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року і ухвалити нове судове рішення

про задоволення позову у повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального

і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18, від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

ОСОБА_1 вказує, що у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18, від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17 зроблено висновок про те, що виходячи з принципу рівності, положень статті 38 КЗпП України, працівник має право відкликати заяву про звільнення протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вказаному правову висновку не звернули належної уваги на відсутність волевиявлення позивачки при написанні заяв про переведення.

Крім того, судами не надано належної правової оцінки порушенню трудового законодавства роботодавцем при неврахування переважного права залишення на роботі.

Позивачка стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили докази у справі, які підтверджують застосування роботодавцем тиску на працівника та примушування до написання заяви про переведення з погіршенням умов. Вказане підтверджується відповідями відповідача від 10 грудня 2018 року, від 30 січня 2019 року та від 05 лютого 2019 року, у яких ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади та попереджено про звільнення у випадку, якщо працівник не обере одну із запропонованих посад. Пропозиція вакантних посад є незаконною та має розцінюватись як тиск на працівника, на що суди не звернули увагу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради

про скасування наказів про переведення та стягнення недоплаченої заробітної плати, призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2021 року КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити без змін оскаржувані судові рішення.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки, як правильно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, їй роботодавцем було дотримано процедуру попередження позивачки про звільнення, неодноразово пропонувалися вакантні посади, а спірні накази про переведення видано на підставі власноручно написаних нею заяв, тиску або примусу при написанні яких застосовано не було.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 січня 2014 року ОСОБА_1 була зарахована на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклініки КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» за переведенням з КУ «Міська поліклініка імені 8 Березня».

Відповідно до наказу № 146 к/п від 11 квітня 2015 року ОСОБА_1 підтверджено першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «акушерство і гінекологія».

06 липня 2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради надано дозвіл із метою раціонального використання бюджетних коштів, оптимізації роботи поліклініки за адресою:

вул. Залізнична, 1 у м. Запоріжжі , та жіночої консультації за адресою:

вул. Олімпійська, 26-б у м. Запоріжжі , провести їх об`єднання в одне поліклінічне відділення за адресою: вул. Чумаченка, 21-а, м. Запоріжжя .

25 липня 2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради надано згоду на скорочення та перепрофілювання штатних одиниць жіночої консультації по вул. Олімпійській, 26-б .

08 серпня 2018 року КУ «Міська лікарня № 1» був виданий наказ № 234р «Про скорочення штату працівників», згідно з яким визначено провести об`єднання двох поліклінік в одне поліклінічне відділення за адресою:

вул. Чумаченка, 21, м. Запоріжжя з наступним скороченням ставок лікарів, зокрема 7,75 ставок лікарів акушерів-гінекологів жіночої консультації по

вул. Олімпійській, 26-б, м. Запоріжжя .

09 серпня 2018 року відбулося засідання профспілкового комітету, на якому профспілковий комітет надав згоду на скорочення чисельності та штату працівників.

10 вересня 2018 року видано наказ № 239р «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення».

26 жовтня 2018 року відбулося засідання комісії зі скорочення штатної чисельності, на якому вирішувалось, зокрема, питання щодо переважного права залишення на роботі. Питання відносно ОСОБА_1 роботодавцем розглядалося, що підтверджується протоколом № 4 засідання комісії про розгляд переважного права залишення на роботі від 26 жовтня 2018 року.

Згідно протоколу засідання комісії про розгляд переважного права залишення на роботі № 4 від 26 жовтня 2018 року, на засіданні комісії було затверджено списки кандидатур, які мають переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у тому числі лікар акушер-гінеколог ОСОБА_3 , яка має першу кваліфікаційну категорію, медичний стаж роботи - 46 років 9 місяців, стаж у закладі - з 1985 року, продуктивність праці за період з 01 січня 2018 року до 24 травня 2018 року - 2,2, та лікар акушер-гінеколог ОСОБА_5 , яка має першу кваліфікаційну категорію, медичний стаж роботи - 19 років 10 місяців, стаж роботи у закладі - з 2014 року, продуктивність праці за період з 01 січня 2018 року до 24 травня 2018 року - 2,7, а також має неповнолітню дитину та виховує її самостійно.

Комісією обговорювалася кандидатура ОСОБА_1 , яка є лікарем акушером-гінекологом першої кваліфікаційної категорії, має медичний стаж роботи - 27 років, стаж у закладі - з 2001 року, продуктивність праці за період з 01 січня 2018 року до 24 травня 2018 року - 0,8, але її не було визнано такою, що має переважне право залишення на роботі перед вище зазначеними кандидатурами лікарів акушерів-гінекологів.

Крім того, судами встановлено, що накази про преміювання за високі показники керівництвом відносно ОСОБА_1 не виносилися.

26 листопада 2018 року відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА № 599-о ОСОБА_1 присвоєна вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності «акушерство і гінекологія», про що свідчить посвідчення № б/н від 26 листопада 2018 року.

Із наказом від 10 вересня 2018 року № 239р «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення» позивачка була ознайомлена лише 10 грудня 2018 року, оскільки перебувала на курсах підвищення кваліфікації та на лікарняних.

Того ж дня, тобто 10 грудня 2018 року, відповідачем було надано позивачці перелік вакантних посад, які були станом на 10 грудня 2018 року в

КУ «Міська лікарня № 1», але вона відмовилася обирати запропоновані посади, про що був складений акт.

30 січня 2019 року позивачці було запропоновано 0,25 ставки на посаді лікаря акушера-гінеколога (спецрахунок), проте відповіді (згоди чи відмови) ОСОБА_1 не надала.

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 знову запропоновано наявні вакантні посади, в тому числі 0,25 ставки на посаді лікаря акушера-гінеколога (спец. рахунок), з переліком яких ОСОБА_1 ознайомилася під підпис, але графи «із запропонованих посад обрала» та «від запропонованих посад відмовилася» нею заповнені не були.

06 лютого 2019 року адміністрацією лікарні було повідомлено

ОСОБА_1 , що у разі ненадання до відділу кадрів письмової згоди

до 11 лютого 2019 року, до спливу двомісячного строку з дня попередження про скорочення, щодо подальшого бажання працювати на запропонованих вакантних посадах, її буде скорочено відповідно до вимог чинного законодавства України.

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 написала заяву про її переведення на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації за адресою: вул. Чумаченка, 21-а на 0,75 ставки на час курсів підвищення кваліфікації ОСОБА_4 та на 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: вул. Чумаченка, 21-а, м. Запоріжжя , з 11 лютого 2019 року до 03 квітня 2019 року, тобто тимчасово.

Наказом від 11 лютого 2019 року № 164к/тр її було переведено на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації за адресою: вул. Чумаченка, 21-а, м. Запоріжжя , на 0,75 ставки на час курсів підвищення кваліфікації ОСОБА_4 та на 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: вул. Чумаченка, 21-а, м. Запоріжжя , з 11 лютого 2019 року до 03 квітня 2019 року, тобто тимчасово. З наказом

ОСОБА_1 ознайомилася під розпис, незгоду з переведенням при ознайомлені з наказом не висловила.

02 квітня 2019 року відбулося припинення КУ «Міська клінічна лікарня № 1» на підставі рішення міського голови Запорізької міської ради Буряка В. В.

від 19 грудня 2018 року про припинення юридичної особи КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення у КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради.

ОСОБА_1 продовжувала на час припинення КУ «Міська лікарня № 1» працювати, обіймаючи нескорочені посади, на зайняття яких погодилася та які зберігались і у новоствореній КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради.

03 квітня 2019 року ОСОБА_1 написала заяву про переведення, відповідно до якої наказом по КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради від 03 квітня 2019 року № 216п/тр її було переведено до цієї установи на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу (0,25 ставки) та на посаду лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою:

вул. Чумаченка, 21-а, м. Запоріжжя (спецрахунок) (0,25 ставки).

З наказом ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис, про незгоду з переводом при ознайомлені з наказом не зазначила. Запис про наказ було внесено до трудової книжки ОСОБА_1 , з яким позивач була ознайомлена наступного дня - 04 квітня 2020 року, про що міститься відмітка у карті ознайомлення працівника із записами в трудових книжках, запис № 2.

У жовтні 2019 року роботодавець запропонував ОСОБА_1 0,5 ставки на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, на що вона погодилася та написала відповідну заяву.

01 жовтня 2019 року видано наказ № 530 к/тр про переведення

ОСОБА_1 лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу (0,5 ставки) та

на посаду лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: вул. Чумаченка, 21-а, м. Запоріжжя (спецрахунок) (0, 25 ставки).

Про ознайомлення з цим записом, внесеним до трудової книжки, ОСОБА_1 розписалася особисто у картці до трудової книжки.

Також судами встановлено, що у період з 02 серпня 2019 року до 06 серпня 2019 року було проведено інспекційне відвідування КНП «Міська лікарня

№ 1» Запорізької міської ради щодо стану дотримання законодавства про працю (перевірялося питання переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників та додержання процедури переведення на іншу посаду відносно ОСОБА_1 ). Згідно з актом від 06 серпня 2019 року № ЗП 2229/314/АВ Головного управління Держпраці у Запорізькій області порушень виявлено не було.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом про визнання незаконними та скасування наказів про переведення від 11 лютого 2019 року № 164к/тр, від 03 квітня 2019 року № 216 к/тр, від 01 жовтня 2019 року № 530к/тр та стягнення недоплаченої заробітної плати, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що: роботодавцем порушено вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України; порушено переважне право залишення на роботі при скороченні чисельності та штату працівників; а також на те, що заяви про переведення написані нею особисто, проте під тиском роботодавця.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1

частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

За загальним правилом суд не може з`ясовувати доцільність введення (виведення) відповідачем певних посад та визначення ним штатної структури товариства, а, відповідно, давати оцінку необхідності проведення змін в організації виробництва і праці, оскільки підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України (статі 64, 65 ГК України).

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в КУ «Міська лікарня № 1» відбулося скорочення чисельності та штату працівників, зокрема, 7,75 ставок лікарів акушерів-гінекологів жіночої консультації, на проведення якого 25 липня 2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради надано згоду, а також 09 серпня 2018 року скорочення погодженопрофспілковим комітетом.

10 вересня 2018 року КУ «Міська лікарня № 1» видано наказ № 239р «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення», з яким ОСОБА_1 була ознайомлена 10 грудня 2018 року. КУ «Міська лікарня №1» неодноразово пропонувала ОСОБА_1 інші посади у медичному закладі.

Таким чином, судами встановлено, що відповідач належним чином виконав вимоги частини другої статті 40 КЗпП України, статті 49-2 КЗпП України та сприяв працевлаштуванню позивачки шляхом неодноразового надання пропозицій щодо вакантних посад.

Слід зазначити, що імперативно встановлений обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади кореспондує праву позивача бути працевлаштованим у разі реорганізації чи скорочення чисельності та штату працівників. У випадку, якщо протягом двомісячного строку працівнику пропонувалася робота, у результаті чого він погодився на неї і залишився працювати, а не був звільнений, вважається, що порушень із боку роботодавця допущено не було.

Встановивши, що ОСОБА_1 із дотриманням норм трудового законодавства була повідомлена про наступне скорочення, роботодавець протягом вказаного періоду неодноразово пропонував працівнику вакантні посади, а позивачкою було написано заяву про переведення її на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації на 0,75 ставки на час курсів підвищення кваліфікації ОСОБА_4 та на 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушень положень статей 40, 49-2 КЗпП Україниз боку відповідача.

Щодо порушення переважного права залишення на роботі при скороченні чисельності та штату працівників слід зазначити наступне.

Положеннями частини першої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином, при вивільненні працівників, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі,

та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов`язки.

Для висновку про наявність переваги при залишенні на роботі працівника перш за все повинно бути з`ясовано, чи є рівними кваліфікація та продуктивність праці вивільненого працівника порівняно із залишеним на роботі, за яким роботодавцем визнане переважне право. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

У випадку, коли роботодавцем при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці звільнено працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, суд може констатувати порушення положень статті 42 КЗпП України і, як наслідок, незаконність звільнення дій роботодавця.

При вирішенні спору судами враховано, що питання щодо переважного права залишення на роботі із повною ставкою лікаря акушера-гінеколога відповідачем розглядалося 26 жовтня 2018 року на засіданні комісії зі скорочення штатної чисельності. Питання відносно ОСОБА_1 відповідачем розглядалося, що підтверджується протоколом № 4 засідання комісії, відповідно до якого такого переважного права порівняно з іншими працівниками у позивачки не виявлено.

Позивачка не була звільнена з роботи, на момент розгляду справи судами працювала за переведенням на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації.

Відсутність порушень у діях роботодавця підтверджується також актом

від 06 серпня 2019 року № ЗП 2229/314/АВ Головного управління Держпраці у Запорізькій області, складеним за результатами проведеного інспекційного відвідування КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради у період із 02 серпня 2019 року до 06 серпня 2019 року щодо стану дотримання законодавства про працю (перевірялось питання переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників та додержання процедури переведення на іншу посаду відносно ОСОБА_1 ).

Таким чином, на підставі встановлених обставин справи, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушеного права ОСОБА_1

щодо залишення на роботі.

Щодо посилань ОСОБА_1 стосовно написання нею заяв про переведення під тиском роботодавця необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судами беззаперечно встановлено, що спірні накази про переведення ОСОБА_1 від 11 лютого 2019 року № 164к/тр, від 03 квітня 2019 року № 216 к/тр, від 01 жовтня 2019 року № 530к/тр винесено на підставі її особистих заяв про переведення. Тобто переведення було ініційоване самим працівником, яка звернулася із відповідними письмовими заявами з проханням перевести її на запропоновані посади.

Позивачка не надала належних і допустимих жодних доказів на підтвердження фактів застосування до неї примусу чи впливу з боку представників адміністрації відповідача при написанні таких заяв. Доводи ОСОБА_1 про те, що пропонування відповідачем вакантних посад та попередження про наступне звільнення є незаконним та розцінюється як тиск на працівника свідчать про неправильне тлумачення позивачкою норм права, оскільки вказаними діями роботодавець виконував свій безпосередній обов`язок щодо працевлаштування працівника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що за встановлених у цій справі обставин на підставі належним чином оцінених доказів суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Встановивши відсутність порушених прав працівника, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за роботу на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правового висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 31 жовтня 2019 року

у справі № 1340/6082/18, від 25 березня 2020 року у справі

№ 295/14595/17, відповідно до якого працівник має право відкликати заяву про звільнення протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення, є безпідставними, оскільки висновки судів у цій справі не суперечать вищенаведеному висновку.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили докази у справі, спрямовані на підтвердження тиску роботодавця на позивача та зобов`язання написати заяву про переведення з погіршенням умов, оскільки вони зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня

2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь
О. М. Осіян С. Ф. Хопта

В. В. Шипович