печерський районний суд міста києва
Справа № 757/175/18-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого : судді Соколова О.М.,

при секретарі: Проскурні А.Г.

справа № 757/175/18-ц

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Белякова Є.О.

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №757/175/18-ц за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом ДП «Український інститут промислової власності» від 28.08.2014 року позивача ОСОБА_3 призначено на посаду головного фахівця відділу кадрів з 01.09.2014 року. 04.12.2014 позивач переведена на посаду помічника заступника директора з фінансів та економіки. 2404.2015 року відповідач змінив назву на Державне підприємство "Український інститут інтелектуальної власності". 15.11.2015 року наказом №385-п позивача звільнено з посади помічника заступника директора з фінансів та економіки, у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.09.2017 року скасовано наказ про звільнення позивача з посади, та наказом № 316-к поновлено позивача на цій посаді. Наказом №409-к від 29.11.2017 року позивача звільнено з посади у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказує, що видача наказу №409-к від 29.11.2017 та процедура звільнення позивача на підставі даного наказу відбулась з грубими порушеннями прав позивача, у зв`язку з чим звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

15.02.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зазначив, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, а тому, наказ про звільнення є законним та скасуванню не підлягає. Вказав, що посада на якій перебувала позивачка скорочена ще в 2015 році, у зв`язку з введенням в дію в Укрпатенті нової організаційної структури, та нового штатного розпису. Проте, на виконання рішення суду вказану посаду було знову внесено до штатного розпису на підставі наказу №193-з та на підставі наказу №316п поновлено ОСОБА_3 на посаді. Проте у зв`язку з тим, що вказана посада не передбачена організаційною структурою Укрпатенту, наказом від 18.09.2017 №195-з було встановлено скоротити посаду помічника заступника директора з фінансів та економіки з 20.11.2017 року. Позивача під розпис було ознайомлено із зазначенням дати ознайомлення. На виконання наказу, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України вручено позивачу лист про майбутнє звільнення на підставі п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України. Повідомлено що звільнення відбудеться не раніше ніж через два місяці з моменту ознайомлення з попередженням. Також позивача повідомлено, що в Укрпатенті станом на вакантні посади,які б відповідали професії(спеціалізації) які б відповідали професії відсутні. На виконання ст. 49-2 КЗпП України позивачу запропоновано посаду головного фахівця відділу експлуатації автоматизованих систем та посаду головного фахівця сектору підготовки електронних завдань та охорони документів відділу підготовки офіційних видань. Також позивачу надано посадові обов`язки та розміри посадових окладів, з якими остання ознайомилась, що стверджується її підписом із зазначенням дати. Проте, позивач не надала свою згоду на переведення, пояснень чи зауважень з приводу запропонованих посад. Жодних заяв на переведення позивачем не було подано до відділу кадрів підприємства, що стверджується актом від 16.10.2017. Після ознайомлення з наказом про поновлення позивач, у той же день подала заяву про надання щорічної відпустки на 22 календарних дня з 19.09.2017 по 10.10.2017 року. В подальшому, 11.10.2017 року позивач подала ще одну заяву про надання їй щорічної відпустки на 31 календарний день з 17.10.2017 по 16.11.2017. У вказаній щорічній відпустці позивачка перебувала на лікарняному, що збільшило тривалість відпустки на кількість днів тимчасової непрацездатності. Протягом цього періоду позивач жодного разу не зверталась до відповідача з листом про наявність вакантних посад на підприємстві та не надала згоди на запропоновані посади. Крім того, позивач з моменту поновлення на роботі фактично одного дня не праювала.29.11.2017 року листом було повідомлено позивача, що посади які б відповідали професії та спеціальності позивача станом на 29.11.2017 відсутні. Разом з тим, запропоновано позивачу вакантні посади та посади за строковим трудовим договором. Позивач ознайомилась з листом з переліком посад, що підтверджується підписом позивача, однак позивач не погодилась на жодну з посад. З огляду на те, що позивач відмовилась від запропонованих посад, наказом від 29.11.2017 № 409-п її було звільнено з посади помічника заступника директора з фінансів та економіки у зв`язку з скороченням посади, та проведено розрахунок повному обсязі,будь-яких претензій від позивача не було. У зв`язку з викладеним, вважає, що відповідачем виконано всі норми законодавства, позивач не подавала заяви про переведення та згоди на інші запропоновані їй посади, погодилась з розрахунком який їй виплачений, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

21.09.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_3 , в якому заперечувала щодо доводів відповідача,вказала що вони не підлягають дійсності.

21.09.2018 року відповідач подав письмові заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що представником позивача надаються недостовірні дані, оскільки відповідачем здійснювались всі передбачені законом дії. Вказує, що відповідачем докладено всіх зусиль для належного працевлаштування відповідача. Позивачу було надано всі можливі посади та вакансії, однак вона ними не скористалась.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ДП «Український інститут промислової власності» від 28.08.2014 року позивача ОСОБА_3 призначено на посаду головного фахівця відділу кадрів з 01.09.2014 року.

04.12.2014 позивач переведена на посаду помічника заступника директора з фінансів та економіки.

24.04.2015 року відповідач змінив назву на Державне підприємство "Український інститут інтелектуальної власності".

15.11.2015 року наказом №385-п позивача звільнено з посади помічника заступника директора з фінансів та економіки, у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.09.2017 року скасовано наказ №385-п про звільнення позивача з посади, та наказом № 316-к поновлено ОСОБА_3 на цій посаді.

На виконання рішення суду від 12.09.2017 року вказану посаду було знову внесено до штатного розпису на підставі наказу №193-з та на підставі наказу №316п поновлено ОСОБА_3 на посаді.

Наказом від 18.09.2017 №195-з скорочено посаду помічника заступника директора з фінансів та економіки з 20.11.2017 року, у зв`язку з тим, що вказана посада не передбачена організаційною структурою Укрпатенту. Одночасно із попередженням про майбутнє звільнення та до моменту звільнення запропоновано позивачу роботу в Укрпатентів за відповідною професією (спеціалізації),а в разі відсутності іншу роботу, кваліфікаційним вимогам відповідає ОСОБА_3 ,а у разі ненадання згоди ОСОБА_3 на переведення на запропоновану роботу або у разі відсутності вакантних посад в Укрпатенті, які б відповідали професії, підготувати документи для її звільнення через два місяці з дати попередження, з яким того ж дня позивача було ознайомлено із зазначенням дати ознайомлення під розпис.

На виконання наказу, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України вручено позивачу лист про майбутнє звільнення на підставі п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України. Повідомлено, що звільнення відбудеться не раніше ніж через два місяці з моменту ознайомлення з попередженням. Також позивача повідомлено, що в Укрпатенті станом на вакантні посади, які б відповідали професії (спеціалізації) які б відповідали професії відсутні. На виконання ст. 49-2 КЗпП України позивачу запропоновано посаду головного фахівця відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та посаду головного фахівця сектору підготовки електронних завдань та охоронних документів відділу підготовки офіційних видань відділення формування баз даних та редакційно-видавничої діяльності за строковим трудовим договором на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4 , з якими остання ознайомилась, що стверджується її підписом із зазначенням дати 18.09.2017.

Згідно Акту про попередження працівника про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням посад та його відмову від переведення на іншу роботу від 16.10.2017 року ОСОБА_3 свою згоду на переведення, пояснень чи зауважень з приводу запропонованих посад не надала.

18.09.2017 року після ознайомлення з наказом про поновлення на роботі ОСОБА_3 , подала заяву про надання щорічної відпустки на 22 календарних дня з 19.09.2017 по 10.10.2017 року. (а.с.51)

В подальшому, 11.10.2017 року ОСОБА_3 подала ще одну заяву про надання їй щорічної відпустки на 31 календарний день з 17.10.2017 по 16.11.2017 року.

В подальшому у період з 18.09.2017 по 29.11.2017 позивачу пропонувались різні посади, проте на них згоду не було надано.

29.11.2017 року листом було повідомлено ОСОБА_3 , що посади які б відповідали професії та спеціальності позивача станом на 29.11.2017 відсутні. Разом з тим, запропоновано позивачу вакантні посади та посади за строковим трудовим договором.

Проте, позивач свою згоду на переведення на вакантні посади не надала.

Вказане стверджується показами свідка ОСОБА_5 , які були надані в судовому засіданні 23.12.2019 року,в яких останній зазначив, що ОСОБА_3 була поновлена у 2017 році, однак систематично не виконувала свої обов`язки, постійно перебувала у відпустці. Їй пропонувались різні посади, проте вона відмовилась від них. Також зазначив, що позивача ознайомлювали із посадовими обов`язками.

Наказом від 29.11.2017 № 409-п ОСОБА_3 звільнено з посади помічника заступника директора з фінансів та економіки, з 29.11.2017 у зв`язку зі скороченням посади, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Виплачено ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01.09.2017 по 29.11.2017 за 8 календарних днів. Виплачено ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, з вказаним наказом позивача під розпис ознайомлено 29.11.2017 року.

З Акту від 29.11.2017 року про відмову працівника від переведення, вбачається, що 29.11.2017 року в приміщенні відділу кадрів №206 ОСОБА_3 запропоновані всі вакантні посади та іншу роботу разом з посадовими окладами, та інструкціями. ОСОБА_3 із запропонованими посадами ознайомилась під розпис, проте своєї згоди на переведення на жодну з посад не надала. Не надала будь-яких коментарів чи зауважень з приводу запропонованих посад. З огляду на те, що позивач відмовилась від запропонованих посад. Наказом від 29.11.2017 року № 409-п ОСОБА_3 звільнено з посади, у зв`язку зі скороченням посади, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказані обставини вказують на безпідставність доводів позивача про те, що їй не надано перелік вакантних посад для подальшого переведення, оскільки листом від 18.09.2017 року позивачеві було запропоновано посаду головного фахівця відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та посаду головного фахівця сектору підготовки електронних завдань та охоронних документів відділу підготовки офіційних видань відділення формування баз даних та редакційно-видавничої діяльності за строковим трудовим договором на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4 , з якими остання ознайомилась, що стверджується її підписом із зазначенням дати 18.09.2017. (а.с.49)

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи на дату звільнення позивача з нею проведено остаточний розрахунок, який не оспорювався позивачем.

Щодо доводів позивача про порушення ст. 42, 49-2 КЗпП України, оскільки до неї не застосовувалось переважне право на залишення на роботі, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, посада помічника заступника директора з фінансів та економіки, на яку позивача поновлено рішенням суду, не була передбачена ні організаційною структурою підприємства, ні штатним розписом, оскільки посади помічників заступників директора були скорочені ще з 20.08.2015 разом з посадами заступників директора.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Що стосується переважного права на залишенні на роботі, відповідач наголошує, що таке право має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають однакові посади, в даному випадку посада позивача у штатному розписі була індивідуальна, тому відповідач не застосовував дану норму.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 01.04.2015 у справ № 6-40цс15 вбачається, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна позиція викладена і у Постанові ВСУ від 18.10.2017 р. у справі № 6-1723цс17.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Суд погоджується з доводами відповідача, що ним належним чином виконано вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти,кваліфікації, досвіду

Таким чином, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, а тому, наказ від 29.11.2017 № 409-п про звільнення позивача є законним та скасуванню не підлягає.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення її на роботі задоволенню не підлягають.

Окрім того, з урахуванням встановлених обставин, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України відсутні, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині, внаслідок чого вони задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що під час судового розгляду будь-яких порушень трудових прав позивача не встановлено, позов ОСОБА_3 до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 40, 43, 47, 48, 235 КЗпП України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2021 року.

Суддя О.М. Соколов