Провадження № 2/185/1000/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2021 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Шаповалової І.С., за участі секретаря Іванової В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Житомирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком та надання дозволів на виготовлення документів на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу матері, стягнення додаткових витрат на дитину,-
Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; надати дозвіл батьку ОСОБА_1 на виготовлення малолітній дитині - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проїзних документів (дипломатичного паспорту) для виїзду за кордон без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 ; надати дозвіл батьку ОСОБА_1 на необмежену кількість виїздів/вїздів з/до України до будь-якої країни світу крім Російської Федерації з метою відпочинку, оздоровлення та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи батька до досягнення дитиною 16-річного віку, з обов`язковим поверненням дитини на територію України без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на оплату додаткових витрат на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 6062,40 грн.
В судовому засіданні представником позивача позвні вимоги було підтримано, просив задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, була належним чином повідомленим про час дату та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи без її участі суду не надав.
Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Судом було зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання вимог ч.5 ст.16 Сімейного кодексу України надати до суду письмовий висновок про доцільність про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 та акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою її проживання АДРЕСА_2 .
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у шлюбі не перебувають, разом не проживають.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідач не підтримує зв`язок з позивачем та дитиною, інформацією щодо місця її перебування та засобів зв`язку позивач не володіє.
Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про них, займається вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям.
Суду не надано доказів на спростування тісного емоційного зв`язку батька і дитини.
Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
За обставин, які склалися, позивачем створені найкращі умови для дитини, вона забезпечена усім необхідним для життя і розвитку.
Таким чином, проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з позивачем відповідає її інтересам. Позивач має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням, чого відповідач забезпечити не в змозі.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 працює на посаді третього секретаря відділу кадрового аналізу і планування управління кадрового менеджменту Міністерства закордонних справ України. Його посада передбачає в тому числі необхідність здійснення виїздів за межі України та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи.
Враховуючи, те, що наявність емоційного контакту та необхідність спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, який забезпечує її повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини дозвіл батьку ОСОБА_1 на виготовлення малолітній дитині - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проїзних документів (дипломатичного паспорту) для виїзду за кордон без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 та надання дозволу батьку ОСОБА_1 на необмежену кількість виїздів/вїздів з/до України до будь-якої країни світу крім Російської Федерації з метою відпочинку, оздоровлення та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи батька до досягнення дитиною 16-річного віку, з обов`язковим поверненням дитини на територію України без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 - відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Даючи оцінку вимогам позивача щодо стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходить з наступного.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Житомирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком та надання дозволів на виготовлення документів на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу матері, стягнення додаткових витрат на дитину - задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Надати дозвіл батьку ОСОБА_1 на виготовлення малолітній дитині - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проїзних документів (дипломатичного паспорту) для виїзду за кордон без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 .
Надати дозвіл батьку ОСОБА_1 на необмежену кількість виїздів/вїздів з/до України до будь-якої країни світу крім Російської Федерації з метою відпочинку, оздоровлення та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи батька до досягнення дитиною 16-річного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , з обов`язковим поверненням дитини на територію України без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на оплату додаткових витрат на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 6062,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виглдяі судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви в сумі 2522, 40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3
Суддя І. С. Шаповалова