Справа № 463/1992/20
Провадження № 2/463/214/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Мармаша В.Я.,

при секретарі судових засідань - Заставній С.Л.,

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила визнати за нею право особистої власності на 1/2 частину квартири загальною площею 67,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та право особистої власності на 1/2 частини нежитлового приміщення № XX загальною площею 5,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Позов мотивує тим, що вона 29 серпня 2014 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 . Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент подання позовної заяви вони формально перебували у шлюбі, однак шлюбні відносини між ними фактично припинились, а шлюб розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.2020. За час шлюбу ними придбано на підставі договору про сплату пайових внесків у ЖБК «ВИННИКИ-1» № 3/6 від 17.12.2014 квартиру загальною площею 67,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підставі договору про сплату пайових внесків у ЖБК «ВИННИКИ-1» № 15/6 від 16.12.2015 нежитлове приміщення № XX загальною площею 5,2 кв.м., розташоване в підвалі семиповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вищезазначене майно було придбане ними за спільні кошти. Згідно адресної картки в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Норми ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Нормами ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, її частка квартири АДРЕСА_3 , за відсутності визначення такої за домовленістю сторін або шлюбним договором становить 1/2. Оскільки відповідач у позасудовому порядку добровільно відмовляється вирішити питання поділу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, вона змушена звернутися до суду з цим позовом. У відповіді на відзив додатково зазначила, що відповідач не довів обставин, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя. Зокрема, віповідачем не надано належних та беззаперечних доказів того, що він працював закордоном, не доведено скільки саме коштів він заробив, і що саме ці кошти спрямував на придбання квартири і нежитлового приміщення. З аналізу наданих відповідачем копій паспорту вбачається, що йому надавалась віза Республіки Польща з терміном дії з 10.06.2010 по 31.12.2010, на підставі якої він в`їхав в Республіку Польща 25.06.2010, а виїхав звідти 10.08.2010, тобто термін його перебування закордоном склав 1,5 місяці. Наступна віза Республіки Польща відповідачу надавалась з 11.03.2015 по 06.11.2015, на підставі якої він в`їхав в Республіку Польща 26.03.2015, а виїхав 01.04.2015, тобто термін його перебування закордоном склав 15 днів. Слід зазначити, що дана поїздка була здійснена відповідачем за час перебування в шлюбі. Щодо відміток про перетин кордону з Російською Федерацією та Республікою Білорусь, то надані копії є нечитабельними, визначити період перебування за кордоном з них не вбачається можливим. Однак вказані візи підтверджують лише перебування відповідача закордоном, однак не є доказами, які підтверджують, що особа працювала закордоном та розмір отриманої нею заробітньої плати. Для підтвердження періоду роботи закордоном особа мала б надати довідку або виписку з місця роботи, трудовий договір або контракт, довідку з органів соціального страхування/податкових органів, що за особу сплачено страхові внески чи податки. Відповідач стверджує, що всі платежі здійснював за власні особисті кошти, що підтверджується квитанціями про пайові внески за квартиру. Те, що відповідач вносив кошти від свого імені не підтверджує факту, що це були його особисті кошти, оскільки всі внесення коштів здійснювалось в період перебування в шлюбі (квитанції від 17 грудня 2014 p., 05 лютого 2015 р. 04 березня 2015 p., 19 березня 2015 p., 14 трауня 2015 р, 25 вересня 2015 p., 16 грудня 2015 p., 12 січня 2016 p.), а отже, він вносив кошти в інтересах сім`ї. Не заслуговує на увагу твердження відповідача, що позивач не брала трудової та фінансової участі в оплаті пайових внесків у ЖБК «Винники-1», адже навчалась у НУ «Львівська політехніка», оскільки в ст. 60 СК України підкреслюється, що режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). До відкритого переліку таких причин законодавець відносить навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобу. Також, слід зазначити, що кошти на придбання квартири та підвалу позивач вкладала з коштів отриманих в подарунок від свого батька. Тому з урахуванням викладеного в позовній заяві та у відповіді на відзив просила позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити з тих підстав того, що він заперечує, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - квартира) та нежитлове приміщення № ХХ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (надалі - приміщення) є спільною сумісною власністю подружжя та вважає спірне майно його особистою приватною власністю, оскільки придбане за його особисті кошти. З 2007 року відповідач часто працював закордоном, що підтверджується відмітками про надання візи у закордонному паспорті відповідача. Зазначені обставини також можуть підтвердити свідки: брат відповідача ОСОБА_6 та сусід ОСОБА_7 . Всі платежі здійснював відповідач за свої особисті кошти, що підтверджується квитанціями про пайові внески за квартиру за договором від 17 грудня 2014 року (копії квитанцій додаються). Позивач не брала трудової та фінансової участі в оплаті пайових внесків у ЖБК «Винники-1», адже навчалась у НУ «Львівська Політехніка» за спеціальністю «Маркетинг», що підтверджується довідкою з місця навчання. Відповідно до ст. 57 СК України майно чоловіка, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто є його особистою приватною власністю. Згідно з ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Слід врахувати, що перелік обставин, що мають істотне значення не є вичерпним. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Така позиція узгоджується з висловленими висновками у Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 № 6-2641цс15 та у Постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 №6-1327цс15. Спірному майну не можна надати статус спільної сумісної власності, оскільки джерелом набуття нерухомого майна є особисті кошти відповідача, які він довго відкладав, працюючи закордоном, ще задовго до одруження. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомими слід визнавати обставини (факти), що відомі широкому колу людей. Загальновідомим є факт, що велика кількість українців працюють закордоном неофіційно на постійній основі з метою отримання більших доходів, ніж вони могли б отримати в Україні. Таким чином, враховуючи обставини справи, які мають істотне значення для вирішення спору про поділ майна, придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, відсутність спільної праці подружжя та фінансових зусиль для купівлі нерухомості, вважає, що квартира та приміщення є його особистою приватною власністю.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з аналогічних викладеним у позовній заяві та інших заявах по суті спору підстав.

Представникм відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надав суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Відповідач, будучи допитаним у судовому засіданні як свідок, підтвердив обставини зазначені у відзиві на позов, що джерелом набуття нерухомого майна є його особисті кошти, які він відкладав, працюючи закордоном. При цьому дружина та її родичі жодних коштів на прибання спірного нерухомого майна не давали.

Позовна заява надійшла до суду 03.03.2020. Ухвалою суду від 13.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.10.2020 закрито підгтовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторонами подано відзив на позовну заяву та відповідь на відзив. Всі наявні у справі докази надані сторонами або витребувані судом.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справа не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що стверджується копіями відповідних свідоцтв та рішенням суду, що сторони з 29.08.2014 перебували у між собою у шлюбі, який був розірваний рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.2020. Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період перебування сторін у шлюбі ними було придбано на підставі договору про сплату пайових внесків у ЖБК «ВИННИКИ-1» № 3/6 від 17.12.2014 квартиру загальною площею 67,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підставі договору про сплату пайових внесків у ЖБК «ВИННИКИ-1» № 15/6 від 16.12.2015 нежитлове приміщення № XX загальною площею 5,2 кв.м., розташоване в підвалі семиповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Кошти за квартиру та нежитлове приміщення були сплачені відповідачем у період шлюбу згідно з квитанціями від 17 грудня 2014 p., 05 лютого 2015 р. 04 березня 2015 p., 19 березня 2015 p., 14 трауня 2015 р, 25 вересня 2015 p., 16 грудня 2015 p., 12 січня 2016 p., копії яких останній надав суду.

Пунктом 3 частини першої ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із частиною першою ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Тягар доказування обставин, що на придбання спільної квартири та нежитлового приміщення в період шлюбу відповідач витратив виключно особисті кошти, а також, що такі кошти отримані ним в цілому саме до шлюбу, а не в період шлюбу, коли позивач з певних встановлених судом поважних причин (а саме остання здійснювала догляд за малолітньою дитиною сторін та навчалася у НУ «Львівська Політехніка» за спеціальністю «Маркетинг», що підтверджується довідкою з місця навчання) самостійного заробітку (доходу), має покладатись саме на відповідача, оскільки він повинен спростувати презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна.

Однак відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири та нежитлового приміщення за його особисті кошти, отримані ним до шлюбу, не довівши тієї обставини, що грошові кошти, отримані ним на заробітках закордоном до шлюбу, він сплатив саме в рахунок вартості квартири та нежитлового приміщення, придбаних ним у період шлюбу, а тому не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

При цьому суд враховує, що останнім не долучено до матеріалів справи жодних письмових доказів, як-то довідки про доходи або виписки з місця роботи, трудового договору або контракту, довідки з органів соціального страхування/податкових органів, що за особу сплачено страхові внески чи податки. Посилання відповідача на загальновідомість факту, що значна кількість українців працюють закордоном неофіційно, в обґрунтування наявності у нього нелегальних (незадекларованих) доходів, з яких ні в Україні, ні закордоном не було сплачено податків та інших обов`язкових платежів, суд вважає явно недостатнім для обгрунування наявності у нього відповідних доходів.

З цих же підстав суд критично оцінює показання свідків, допитаних як за клопотанням сторони позивача ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) про часткову оплату вартості придбаного нерухомого майна за рахунок коштів батька позивача, так і за клопотанням відповідача ( ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) про те, що джерелом набуття права власності на нерухоме майно є виключно особисті кошти відповідача від заробітків закордоном, оскільки останні є близькими родичами чи знайомими сторін, а тому не є безсторонніми у справі. Крім того, останнім обставини цільового витрачання стороною позивача та стороною відповідача грошових коштів, нібито одержаних ними, саме на придбання квартири та нежитлового приміщення можуть бути відомі лише зі слів безпосередньо позивача та відповідача, що за відсутності будь-яких письмових доказів на підтвердження цього факту також впливає на оцінку належності та достовірності показань цих свідків судом.

За наведених обставин, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна та судом не встановлено обставин для відступу від рівності часток сторін у спільному майні, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, однак частково. Оскільки спір стосується поділу майна подружжя, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому суд повинен визначити частки кожної зі сторін у праві спільної власності на нерухоме майно, а не лише частку позивача, з приводу чого було заявлено позовну вимогу, залишивши невизначеним статус іншої частини майна. Таким чином, в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за сторонами по 1/2 ідеальній частці за кожним у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 та по 1/2 ідеальній частці за кожним у праві власності на нежитлове приміщення № ХХ площею 5,2 кв.м. за аресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 сплаченого нею судового збору.

Виходячи із вищенаведеного та керуючись ст.ст. 12-13, 137, 259, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 368, 372, 391 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, суд

ухвалив:

позов - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 ідеальній частці за кожним у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 та по 1/2 ідеальній частці за кожним у праві власності на нежитлове приміщення № ХХ площею 5,2 кв.м. за аресою: АДРЕСА_2 .

В решті вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3227,35 грн. (три тисячі двісті двадцять сім гривень тридцять п`ять коп.) судового збору.

Повний текст рішення суду складено і підписано 14.06.2021.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду в порядку і строки передбачені ст.ст. 354, 355, п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

Суддя Мармаш В. Я.