ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3561/21 Справа № 171/1591/19 Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 171/1591/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року, яке ухвалено суддею Хоруженко Н.В. у м. Апостолове Дніпропетровської області та повний текст судового рішення складено 13 серпня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., треті особи: Державний виконавець Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Дербіна Л.В., державний виконавець Металургійного відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бочкарьова Є.Г., про захист прав споживачів, визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню та визнання кредитного договору не дійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач працює в ПАТ «Арселорміттал Кривий Ріг». Наприкінці червня 2019 року він недотримав частину заробітної плати, та з цього приводу звернувся до розрахункового відділу ПАТ «Арселорміттал Кривий Ріг». 12.07.2019 року позивач отримав копію листа, який адресовано керівництву ПАТ «Арселорміттал Кривий Ріг» та копію Постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 27.05.2019 року, винесену державним виконавцем Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Дербіною Л.В.

За запитом адвоката також були отримані документи на підставі яких було відкрите виконавче провадження. Отримавши вказані документи, позивач побачив, що виконавче провадження було відкрите на підставі виконавчого напису, який видав 29.03.2019 року Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М., зареєстрований в реєстрі 2245. В виконавчому написі було зазначено про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості за кредитним договором, яка виникла в період часу з 27.03.2014 року по 19.02.2019 року, включаючи суми: 9084,47 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0,97 грн. заборгованість за несплачені проценти; 4370,04 грн. заборгованість за несплачену пеню; 150,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису, а всього на загальну суму 18410,28 грн. До виконавчого напису також був додаток копія кредитного договору № 303251311 від 08.02.2013 року, начебто укладеного між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в м. Київ. Відповідно до кредитного договору № 303251311 від 08.02.2013 року позивач отримав від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в кредит грошові кошти в розмірі 9360 грн. З вчиненим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. виконавчим написом позивач не згоден, вважає що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки нотаріус вчинив нотаріальну дію, не отримавши від стягувача виписки з рахунку боржника, не пересвідчився в наявності безспірності заборгованості. Окрім того позивач ніколи не був в м.Київ, та там кредитний договір не підписував. Позивач зауважує на тому, що 08.02.2013 року є робочим днем, та в цей час він знаходився на роботі.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 29 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2245, на загальну суму 18410,28 гривень, щодо звернення стягнення заборгованості на користь Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» з ОСОБА_1 за кредитним договором № 303251311 від 02 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Визнати недійсним кредитний договір № 303251311 від 02 лютого 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 та стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» судові витрати по справі.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано п. 4.8 кредитного договору № 303251311 від 02 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 , недійсним.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 29 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №2245, на загальну суму 18410,28 гривень, щодо звернення стягнення заборгованості на користь Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управляння активами» з ОСОБА_1 за кредитним договором № 303251311 від 02 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з відповідача - Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1536,80 грн. та понесені витрати за надання правової допомоги у сумі 8000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управляння активами» та у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича, відмовлено.

В апеляційній скарзі Товариство обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на надання правничої допомоги у сумі 8000 грн. посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про стягнення витрат на надання правничої допомоги.

Апелянт зауважує на тому, що в порушення вимог ст. 134 ЦПК України, позивачем разом з позовною заявою не було подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із ціною позову та значенням справи для позивача та позивачем не доведено документально розмір та порядок обчислення витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення сулу першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомленні про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині визнання п. 4.8 кредитного договору № 303251311 від 02 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 , недійсним; визнаня виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 29 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2245, на загальну суму 18410,28 гривень, щодо звернення стягнення заборгованості на користь Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управляння активами» з ОСОБА_1 за кредитним договором № 303251311 від 02 лютого 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню та відмови в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Стягуючи з відповідача Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на користь позивача витрати на надання правничої допомоги у сумі 8000 грн., суд першої інстанції керувався ст. 141 ЦПК України та виходив з наявності правових підстав для стягнення вказаних витрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

У додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано договір на надання юридичних послуг від 23 серпня 2019 року, який укладено між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Примаковим К.О. (том 1 а.с.28), Акт виконаних робіт з надання правничої допомоги від 18 травня 2020 року, за яким адвокат Примаков К.О. виконав та здав наступні роботи: надання консультацій 1 година, складання позову 1,2 години, складання клопотань 1,2 години, участь в судововму засіданні 0,5 години, а разом адвокатом витрачено 5,9 годин, що становить 8359,71 гривень (том 1 а.с.105). Розмір витрат на правничу допомогу розраховано відповідно до Міжгалузевих норм чисельності працівників юридичної служби, заьверджених Наказом Міністерства праці та соціальної політики україни від 11 травня 2004 року з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01 січня 2020 року становила 4723 грн. (5,90 годин*4723/30%=8359,71 грн.)

Крім того позивачем подано копію квитанції прибуткового касового ордеру № 08, відповідно до якої адвокатом Примаковим К.О. прийнято від позивача ОСОБА_2 на підставі довіреності від 23 серпня 2019 року 8000 грн. (том 1 а.с.204).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаних витрат на користь позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено документально розмір та порядок обчислення витрат на правничу допомогу, оскільки розмір та порядок обчислення вират на правничу допомогу підтверено договором на надання юридичних послуг від 23 серпня 2019 року, який укладено між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Примаковим К.О. (том 1 а.с.28), Актом виконаних робіт з надання правничої допомоги від 18 травня 2020 року, за яким адвокат Примаков К.О. виконав та здав наступні роботи та квитанцією прибуткового касового ордеру № 08, відповідно до якої адвокатом Примаковим К.О. прийнто від позивача ОСОБА_2 на підставі довіреності від 23 серпня 2019 року 8000 грн. (том 1 а.с.28, 204, 205).

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог ст. 134 ЦПК України, позивачем разом з позовною заявою не було подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, оскільки відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Аналіз ст. 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18 щодо застосування статті 134 ЦПК України.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із ціною позову та значенням справи для позивача, оскільки відповідно до вимог ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. не є завищеними, та належним чином обґрунтовані, що не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Отже, вирішуючи спір в оскаржуваній частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанвови складено 16 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: