Справа: 164/548/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 червня 2021 року Смт. Маневичі

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Токарської І.С.,

з участю секретаря Панасюк Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Маневичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про надання тимчасового дозволу на перебування малолітніх дітей за межами України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який обґрунтовувала тим, що із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 7 жовтня 2006 року по 29 січня 2014 року, під час якого у них народилося двоє дітей - 2008 та 2011 року народження. Після розірвання шлюбу вона із дочками переїхала проживати в м. Луцьк Волинської області і з того часу батько з дітьми майже не спілкується та не цікавиться їх життям. Станом на 25 лютого 2014 року розпорядженням Маневицької РДА Волинської області № 62 за заявою ОСОБА_6 встановлено порядок побачень з малолітніми дітьми щотижня з 13 години п`ятниці по 18 годину неділі. Однак, дане розпорядження відповідач не виконує упродовж тривалого часу і жодної участі як батько у вихованні чи спілкуванні з дітьми вже понад два роки не бере, як і у їх матеріальному забезпеченні, що стало причиною звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Однак ОСОБА_6 добровільно не виконував судове рішення, у зв`язку з чим станом на березень 2018 року борг по аліментах становив 24 727, 87 гривень, а тому виконавчою службою у зв`язку з наявністю у ОСОБА_6 боргу по аліментах, що сукупно перевищував суму відповідних платежів за шість місяців, вжито заходів щодо встановлення тимчасових обмежень для боржника у правах, після чого у середині травня 2018 року він погасив заборгованість по аліментах. Відповідач самоусунувся від виховання та життя дочок, не спілкується з ними вже понад чотири роки, однак відмовляється в добровільному порядку надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон. Беручи до уваги те, що на даний час позивачкою укладено шлюб із громадянином Польщі ОСОБА_9 , планує переїхати для постійного проживання до чоловіка і доньки також планують поїхати на постійне проживання за кордон, що відповідає їх інтересам як у плані навчання, так і загального стану життя. У зв`язку з цим звернулася в суд із даним позовом та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межами України, а саме до Республіки Польща на період підготовки до навчання та навчання в школі, а саме з 1 серпня 2020 року по 1 липня 2021 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_6 у супроводі матері ОСОБА_1

30 вересня 2020 року позивачкою було уточнено позовні вимоги, в яких просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межами України, а саме - до Республіки Польща на період підготовки до навчання та навчання в школі, а саме з 1 серпня 2021 року по 1 липня 2022 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_6 у супроводі матері - ОСОБА_1 , а також стягнути судові витрати у справі.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому він позов заперечив, зазначивши про те, що позивачка вийшла заміж за колишнього чоловіка його сестри - ОСОБА_9 і на даний час в республіці Польща тривають судові процеси по поділу майна подружжя, на період яких будинок, в якому проживала сім`я ОСОБА_1 , звільнений від проживання, а позивачка разом із чоловіком проживають у побутових будівлях для ведення підприємницької діяльності. Тимчасова відмітка про проживання спільних дітей за адресою: місцевість - Тєльмув, Гміна - Тупліце, воєводство - Любуське, носить формальний характер. Оскільки судовим наказом Маневицького районного суду було ухвалено сплачувати аліменти на дітей, з метою вчасної сплати аліментів та виконання своїх обов`язків щодо утримання дітей, був змушений виїжджати на заробітки в Республіку Польща. По причині віддаленості не міг постійно контактувати із вчителями та дирекцією школи, в якій навчаються діти і хоча неодноразово намагався знайти зв`язок зі своїми дочками, однак усі контакти між ним та дітьми були розірвані позивачкою. Категорично заперечує той факт, що самоусунувся від виховання та життя дітей, оскільки колишня дружина чинить перешкоди щодо вільного спілкування із ними та зазначає, що позивач в обґрунтуванні позовних вимог наводить суду неправдиву інформацію, що в Україні немає рідних, з якими би вони могли залишитися, оскільки він, як батько, готовий налагодити, відновити відносини зі своїми донечками та жити разом із ними на території України. Крім того, у дітей в с. Прилісне Маневицького району є велика родина, яка завжди чекає на приїзд дітей. Особливо цієї зустрічі чекає їхня бабуся ОСОБА_12 , яка в законному порядку здійснила усі дії, щоб не втратити зв`язок та спілкування із внучками. Вважає, що подані до позовної заяви письмові докази про можливість надання місця у навчальному закладі Польщі, про можливість працевлаштування ОСОБА_1 , а також про реєстрацію тимчасового місця проживання доньок не можуть свідчити про те, що під час тимчасового виїзду вони будуть забезпечені належними умовами проживання, матеріального утримання, медичного страхування. Крім того, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 4 грудня 2019 року №781 - 5 затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю ОСОБА_4 для їх тимчасового виїзду за межі України. Зобов`язано ОСОБА_4 дотримуватися встановленого обмеження щодо строку перебування дітей за межами України та інформувати про повернення дітей протягом одного місяця з дня виїзду в Україну службу у справах дітей. Наданим правом ОСОБА_1 зловживає, ставиться безвідповідально до покладених на неї зобов`язань. У зв`язку з чим просив суд взяти до уваги те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, забезпечений житлом, боргів за комунальні послуги не має, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, планує повернутися з заробітків в України з метою налагодження відносин із дітьми, а тому у позові просив відмовити повністю.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити повністю.

Відповідач та представник відповідача позов заперечили, просили відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 29 січня 2014 року розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований Прилісненською сільською радою Маневицького району Волинської області, актовий запис №22. Неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на вихованні ОСОБА_4 .

Із копій свідоцтв про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що їх батьками є позивач та відповідач у даній справі.

Із пояснень позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні встановлено, що на даний час вона одружена із громадянином Республіки Польща ОСОБА_9 , має можливість працевлаштуватися в МА (митна Агенція) «UNIA». Доньки із задоволенням вивчають польську мову, упродовж 2019 року перебували на території Польщі та освоювали нові місця. На даний час визначено місце проживання - АДРЕСА_1 , і готуються документи на отримання карти тимчасового побуту в Польщі.

Пояснення позивача також підтверджуються дослідженими судом письмовими матеріалами справи.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Доводи сторони відповідача, що надання дозволу на довгостроковий виїзд за кордон фактично позбавляє його можливості брати участь у вихованні дітей, а отже, порушує принцип рівності прав батьків, є неспроможними, так як дозвіл надається судом на період підготовки до навчання та навчання у школі з 1 серпня 2021 року по 1 липня 2022 року.

Довідкою від 26 травня 2021 року за підписом директора початкової школи у Тупліце Республіки Польща підтверджується можливість навчання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вказаному навчальному закладі з вересня 2021 року.

Крім того, із письмових пояснень ОСОБА_6 встановлено, що значний період часу він перебуває на заробітках в Польщі, що, відповідно, також надаватиме йому можливість бачитися із дітьми, а тому рішення про задоволення позову відповідатиме інтересам дітей та не свідчитиме про позбавлення його, як батька дітей, передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та спілкуванні із ними.

Надані відповідачем письмові докази про склад сім`ї, відсутність заборгованості за комунальні послуги станом на 7 липня 2020 року, позитивна його характеристика за місцем проживання та інформації Державної прикордонної служби України про перетин кордону ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не спростовують обґрунтованість позову ОСОБА_4 (а.с.183-185, 197).

Також сторона відповідача посилалася на те, що у випадку задоволення позову ОСОБА_4 буде утруднене виконання рішення Маневицького районного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року, яким зобов`язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_12 перешкод у спілкуванні з малолітніми внуками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та брати участь у їх вихованні. Визначено наступні способи участі ОСОБА_12 у спілкуванні із малолітніми внуками та у їх вихованні, а саме: забирати малолітніх дітей один раз на місяць - у третю п`ятницю з 18 години до 15 години щомісяця. Зобов`язано ОСОБА_4 біля під`їзду будинку по АДРЕСА_2 забезпечити передачу малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 бабі ОСОБА_12 . Зобов`язано ОСОБА_12 біля під`їзду будинку по АДРЕСА_2 забезпечити передачу малолітніх їх матері ОСОБА_4 (а.с.199-201).

Однак, згідно постанови ВП № 50232522 від 28 листопада 2017 року заступником начальника Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцьк Головного ТУ юстиції у Волинській області Радчук Л.О. було встановлено, що у визначених судом час та місці ОСОБА_4 забезпечує передачу малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 бабі ОСОБА_12 , остання спілкується із дітьми, однак малолітні відмовляються відлучатися із свого місця проживання, у зв`язку з чим було постановлено виконавче провадження закінчити (а.с.191).

Долучена до поданих через канцелярію суду письмових пояснень відповідача заява ОСОБА_17 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Маневицького районного суду по справі №164/626/15-ц судом оцінюється критично, оскільки не містить відміток про реєстрацію вказаної заяви у виконавчій службі і, на думку суду, спрямована на затягування розгляду справи.

Суд також вважає клопотання відповідача про визнання неналежними та недопустимими доказами у виді всіх приєднаних до справи №164/548/20 копій вайбер - листування, аудіо - записів телефонних розмов, наданих стороною позивача, оскільки вони подані із порушенням норм процесуального права по причині ненадання оригіналів доказів до суду.

Згідно ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб - сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий судом не береться судом до уваги.

Під час розгляду даного позову стороною відповідача не заявлялося клопотання про витребування оригіналу електронного доказу у сторони позивача, а тому, беручи до уваги вимоги ст. ст. 77, 78 ЦПК України, якими унормовано належність та допустимість доказів, суд приходить висновку про безпідставність клопотання представника відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 8 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, в якій закріплено право кожної людини на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією і законом.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить висновку, що позов є підставним та поданий в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а тому підлягає задоволенню.

На підставі ст. ст. 7, 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76 - 78, 89, 100? 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України, а саме - до Республіки Польща на період підготовки до навчання та навчання в школі з 1 серпня 2021 року по 1 липня 2022 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6 , у супроводі матері ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15500 гривень та 1850 гривень витрат, пов`язаних із залученням перекладача.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення складено 17 червня 2021 року.

Суддя Маневицького районного суду І.С. Токарська