Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" червня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря Алексеєнко В.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору про сплату аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просить: розірвати договір про сплату аліментів та утримання дітей від 15.04.2019 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстровано шлюбі. За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу між сторонами, 15.04.2019 року було укладено договір про сплату аліментів та утримання дітей. Умовою договору було те, що діти залишаються проживати з відповідачкою, а позивач зобов`язується сплачувати на їх утримання аліменти в розмірі 15000,00 грн., таким чином істотною умовою договору є місце проживання дітей.

Позивач зазначає, що 28.11.2020 року відповідачкою було порушено вищевказану умову договору, а саме з ініціативи відповідача змінено місце проживання ОСОБА_7 та передано його на проживання з батьком.

01.12.2020 року на адресу відповідача було направлено лист з проханням невідкладно розірвати договір про сплату аліментів на утримання дітей. Однак дане прохання залишилось без уваги. У зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 13.01.2021 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в ньому.

Відповідач в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вказала на його безпідставність. Також зазначила, що дитина прожила з батьком два з половиною місяці та повернулась проживати до матері.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25.07.2017 року у справі № 296/2183/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (а.с. 10-11).

Сторони по справі мають двох дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що встановлено рішенням суду у справі № 296/2183/17.

15.04.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дітей (а.с. 12-14).

Відповідно до пункту 1 Договору сторони встановили розмір, строки та порядок утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що сторони визначають місце проживання дітей за місцем реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини шостої статті 6 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини перша, дев`ята статті 7 СК України).

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, окрім випадків якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначенні цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з положень частини першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13 йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Таким чином, Договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною Договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору.

Як зазначає позивач у своєму позові, у порушення укладеного між сторонами договору, відповідач не виконала умову щодо визначення місця проживання дітей, а саме що син ОСОБА_8 почав проживати з батьком. Однак, як викладено вище, саме по собі невиконання стороною умов Договору, про яку зазначає позивач, не є достатньою підставою відповідно до статті 651 ЦК України для розірвання Договору судом.

Так, слід зазначити, що п.п. 2.1.3 та 2.2 Договору між батьками про сплату аліментів на утримання дітей визначено, що матір зобов`язується не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком. Батько має право бачитися з дітьми в будь-який час та без обмежень з урахуванням стану їх здоров`я, режиму дня та навчального процесу.

Відповідно до довідки ТОВ «ВЖРЕП №5 № 311 від 26.10.2019 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 87).

З пояснень наданих відповідачем в судовому засіданні вбачається, що син ОСОБА_8 дійсно проживав з батьком два з половиною місяці та повернувся проживати до матері.

Разом з цим позивачем не надано доказів того, що Договором між батьками про сплату аліментів на утримання дітей передбачено обставину його розірвання в разі тимчасового проживання дитини у батька, навпаки передбачено, що батько має право бачитись з дітьми у будь-який час без обмежень. Також, ОСОБА_4 не надано доказів зміни місця реєстрації дитини - сина ОСОБА_9 на місце реєстрації разом з батьком, тому відсутні підстави вважати, що відповідачем по справі порушено п. 1.2 щодо визначення місця проживання дитини.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивач не довів обставин, що дають підстави для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, а саме: істотність порушення відповідачем умов договору; завдання позивачеві шкоди, внаслідок якої позивач позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6-9, 189 СК України, статтями 651, 652 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 49, 76, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 274, 279, 353 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору про сплату аліментів на утримання дітей - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Адреса реєстрації: АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа Орган опіки та піклування Житомирської міської ради. Юридична адреса: м. Житомир, майдан Корольова, 4/2.

Головуючий суддя Ю. І. Драч