Номер провадження: 22-ц/813/5319/21
Номер справи місцевого суду: 519/81/18
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Бєляєвої О.К.,

з участю: відповідачки ОСОБА_1 , представника позивача акціонерного товариства «УкрСиббанк», відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 22 липня 2019 року (одноособово суддя Барановська З.І.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

26.01.2018 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 307,70 доларів США та пені у розмірі 31 012,62 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

04.08.2006 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Банк, на період з 04.08.2006 року по 04.08.2020 року надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті на загальну суму 20 000 доларів США зі сплатою процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених договором, за користування кредитом процентна ставка встановлені у розмірі 11,8 % річних.

Відповідно до п.5.5 кредитного договору, у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 договору. Відповідно до п.7.1 кредитного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Банк може використати право на застосування пені починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання, передбаченого цим Договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочій день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковими або неробочим днем. При цьому, позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою Банку. Відповідно до п.7.3 кредитного договору та вимог ст.611 ЦК України, при порушенні позичальником вимог п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 договору Банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 договору.

04.08.2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №0, між Банком і ОСОБА_2 був укладений договір поруки №30797, за умовами якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань, що виникли перед кредитором з договору про надання споживчого кредиту, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а також він перед кредитором відповідає у тому обсязі, що і боржник, відповідальність відповідачів є солідарною (п.п.1.1,1.3, 1.4).

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, однак позичальниця, всупереч умов кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання, в результаті чого має заборгованість за кредитом, яка відповідно до розрахунку заборгованості за договором, станом на 19.01.2018 року становить: по кредиту та процентам у розмірі 9 307,7 доларів США і пені у розмірі 31012,62 грн., з яких: - 6 660,19 доларів США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 850,99 доларів США за період з 25.02.2016 року по 19.01.2018 року; - 2647,51 доларів США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 551,89 доларів США за період з 01.02.2015 року по 31.12.2017 року; - 15857,83 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року; - 15 154,79 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року.

30.05.2018 року відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у позові, стверджуючи про необґрунтованість позову і порушення строків.

У судовому засіданні 22.07.2019 року представник Банка позовні вимоги підтримав у повному обсязі, відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 22.07.2019 року позов Банка задоволено. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Банка заборгованість за договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2006 року в розмірі 6 660,19 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 2 647,51 доларів США, пеню за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року в розмірі 31 012,62 гривень і пеню з кожного із відповідачів по 2 241,48 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 22.07.2019 року і подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Між Банком і ОСОБА_1 був укладений договір споживчого кредиту від 04.08.2006 року на суму 101 000 гривень, що в еквіваленті складало 20 000 доларів США і поручителем по кредитному договору, відповідно до договору поруки №30797 є ОСОБА_2 , тоді ж і був укладений іпотечний договір на квартиру АДРЕСА_1 , що належала й належить поручителю до укладення кредитного договору для гарантії забезпечення виконання умов договору з боку позичальника .

ОСОБА_1 отримала від Банка кредитні кошти в гривні, відповідно заяви на видачу готівки №50 від 04.08.2006 року в розмірі 101 000 гривен, що заперечує Банк але будь яких письмових доказів не надає. Співробітники Банка при укладені договору запевнили її, що так як Банк не укладає договори в гривні, то вони записують в доларах США еквівалентно гривні і повертати гроші можна як в доларах США так і в гривні, що вона і робила регулярно до 29.07.2014 року. Умовами договору передбачено погашення боргу в гривні, як єдиної грошової одиниці України із зазначенням доларового еквіваленту. Цільове призначення кредитних коштів (п. 1.4 договору) було на придбання квартири АДРЕСА_2 , відповідно до п.1.5 кредит надавався шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Згідно п. 11.1 Банк має право вимагати дострокове повернення коштів про що сповіщає позичальника письмовим повідомленням і при не усуненні порушень на протязі 40 днів можна вважати, що такий термін настав. Будь-яких письмових повідомлень з Банка вона не отримувала починаючи з 29.07.2014 року і матеріали справи цього не містять.

Позовна заява подана представником Банка ОСОБА_3 на основі довіреності від 3.01.2018 року з терміном дії по 31.12.2018 рік без права передачі повноважень, в справі є довіреність на ім`я ОСОБА_4 з терміном дії з 9.07.2019 року по 08.05.2019 року без права передачі повноважень, однак вказані особи жодного разу не були присутні у судовому засіданні. Повноваження ОСОБА_5 представляти інтереси Банка за довіреністю чи ордером, матеріали справи не містять і суд не звернув на це увагу.

У позовній заяві Банк посилається на положення ст. ст. 19.274, 278, 280 ЦПК України і просить розглянути справу в порядку спрошенного провадження та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до норм ЦПК України спрощене провадження по справі передбачає представництво інтересів відповідача не адвокатом, але суд проігнорував ці положення і позбавив її представника, а наймати адвоката вона не має коштів.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року задоволено клопотання про витребування від Банка належним чином завіреної копії кредитної справи про надання кредиту по договору №0 від 04.08.2006 року, однак Банк не виконав ухвалу суду.

Починаючи з 2006 року вона своєчасно у гривні вносила кошти на рахунок Банка для погашення тіла кредиту та відсотків по ньому до лютого 2014 року, останній платіж від 29.07.2014 року, що підтверджує Банк випискою по рахунку. Бажаючи швидше розрахуватись з Банком вона наперед графіку заплатила частково тіло кредиту, що не порушує умови договору і підтверджується позивачем, тобто, як вона вважала, цим вона зменшувала термін боргових зобов`язань перед Банком і зменшувала відсотки по користуванню кредитом. Коли їй стало зрозуміло, що на гроші в гривні, які вона сплачувала Банку, останній купляв долари США, що не було обумовлено договором, вона перестала вносити кошти на свій рахунок і в подальшому 06.12.2016 року закрила рахунок. З липня 2014 року і на протязі 2015 року вона не вносила кошти на рахунок у Банку, тобто починаючи з серпня 2014 року і на протязі строків позовної давності Банк мав право дострокового стягнення кредитних коштів, не зважаючи на термін дії договору до 04.08.2020 року, але цього не зробив.

26.01.2018 року, Банк, з пропуском процесуального строку звернувся із позовом до суду, хоча порушення договірних зобов`язань мало місце з серпня 2014 року і минуло більше трьох років, на що вона вказувала у запереченнях на позов, на що суд не звернув уваги. Суд вважає, що строк на звернення до суду Банком не пропущений, ігнорує вимоги ст.126 ЦПК України і не застосував строки позовної давності.

Вона сплатила Банку у гривневому еквіваленті більше 26 000 доларів США, зважаючи на зміну курсу, що підтверджується квитанціями.

Суд не звернув увагу на дату сплати судового збору - 27.10.2015 року на суму 2 554,76 гривень і 19.01.2018 року на сумму1 928,21 гривень, при цьому, строку стягнення коштів, сплачених 27.10.2015 року на суму 2 554,76 грн давно минув і розмір сплаченого судового збору не відповідає Закону України «Про судовий збір».

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відзив представника Банка зазначає:

Відповідачка зазначає, що 04.08.2006 між нею та Банком укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав їй кредитні кошти у розмірі 101 000 гривень і Банк безпідставно просив з неї стягнути кошти в іноземній валюті доларах США. Зазначений довод є безпідставним і спростовується доказами, що містяться в матеріалах справи.

Банк надав наступні докази: копію кредитного договору, копію договору поруки, розрахунок заборгованості, а також виписку по рахунку № НОМЕР_1 щодо зарахування кредитних коштів в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до пункту 5.6 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є і підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання г клієнту. Отже наданий Банком первинний бухгалтерський документ виписка по рахунку клієнта 2620 є належним та допустимим доказом, що підтверджує надання кредитних коштів позичальнику саме в іноземній валюті, доларах США.

Апелянтка стверджує, що умовами договору передбачено погашення боргу в гривні, як єдиної грошової одиниці України із зазначенням доларового еквіваленту. Вказаний довод скарги спростовується умовами кредитного договору, зокрема п. 1.1., 1.2.2., 4.1., 4.2., а також графіком погашення кредиту, що є додатком № 1 до кредитного договору. Відповідно до умов зазначених пунктів кредитного договору позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 20 000 доларів США.

Відповідачка зазначає, що відповідно до розділу 11 кредитного договору при порушенні позичальником умов договору Банк має право вимагати дострокового повернення коштів, про що сповіщає позичальника письмовим повідомленням і будь-яких письмових повідомлень вона не отримувала та відповідні вимоги не містяться в матеріалах справи.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 листа від 03.06.2016р. «Про правові позиції судової палати у цивільних справах ВССУ за 2015 рік», послався на Ухвалу ВССУ від 25 листопада 2015 року в справі N 6- 26892св15, за якою: «Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальника зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договорив встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Отже, у банку настає право вимоги від позичальника про виконання основного зобов`язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочений повернення чергової частини грошових коштів.»

За правовим висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 03.02.2016р. по справі №6-18цс16: «Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позик» частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець мас право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, т» сплати процентів. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останньої» зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті».

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 02.09.2015 р. но справі №6-1085цс15, від 19.11.2014 р. по справі №6-160цс1 від 26.11.2014 р., від 06.11.2013 р. по справі №6-116цс13.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року по справі №521/21255/13-ц зроблено висновок: «Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове поверненні кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Не направлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту».

Апелянтка зазначає, що її було позбавлено права на представництво її інтересів в суді особою, що не є адвокатом, що Банк просив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження і вказана обставина позбавила на представництво її інтересів в суді через відсутність коштів на адвоката, що є безпідставним.

Сума стягнення за позовною заявою є такою, що значно перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому з 01.01.2019 року представником відповідачки міг бути лише адвокат. Відповідні роз`яснення надані судом відповідачам по справі, та особі що була заявлена як представник по довіреності. Судове засідання в суді першої інстанції неодноразово відкладалось з відповідними роз`ясненнями судді щодо можливості скористатися послугами адвоката центру надання безоплатної правової допомоги, чого відповідачі не зробили.

Представником Банка суду надані пояснення на ухвалу суду від 23.01.2019 року, що законодавчо не визначено поняття кредитної справи. Банком подано позов про стягнення заборгованості за кредитним договором і на підтвердження обставин, на які посилається Банк, як на підстави своїх вимог, суду надані письмові докази: кредитний договір, в якому зазначено суму наданого кредиту (п. 1.1.), строк кредитування (п. 1.2.), процентна ставка та метод їх нарахування (п. 1.3. та 1.З.З.), спосіб надання кредиту (п. 1.5.) та інші умови; договір поруки:; розрахунок заборгованості за кредитом, в якому зазначені дата сплати та максимальний залишок заборгованості згідно графіку, дата та сума фактичного погашення кредиту, залишок строкової, простроченої та загальний залишок заборгованості; розрахунок заборгованості по процентам, в якому, згідно умов договору (п. 1.3.) визначена процентна ставка, період за який нараховані проценти, кількість днів, нараховано та сплачено процентів, залишок строкової, простроченої та загальний залишок заборгованості за процентами (метод нарахування процентів визначений п. 1.3.3 кредитного договору); виписка за особовим рахунком № НОМЕР_1 року, як доказ надання та видачі кредитних коштів, згідно п. 1.5. Кредитного договору; умови забезпечення кредиту та інші умови, які, відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, узгодили сторони договору.

Пункт 1.5 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику шляхом зарахування коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 . Отже належним та допустимим доказом щодо видачі коштів в іноземній валюті є відповідна виписка з поточного рахунку, що є додатком до позовної заяви та відповідно міститься в матеріалах справи. Тому касовий документ з підписом апелянта щодо зняття коштів з його поточного рахунку не є доказом надання кредитних коштів та відповідно не стосується предмету позову.

Відповідачка зазначає, що з липня 2014 року перестала виконувати кредитні зобов`язання, в той час як Банк звернувся із позовом лише у 2018 році, пропустивши процесуальні строки звернення із позовом, про що вона зазначала у своїх запереченнях, що не підтверджується матеріалами справи. Будь-яких заяв окремо або ж у своїх запереченнях щодо застосування строків позовної давності відповідачка не заявляла.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

04.08.2006 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом а розмірі 11,8 % річних. Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику шляхом зарахування коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 . У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між Банком і ОСОБА_2 був укладений договір поруки №30797, за умовами якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за невиконання позичальницею усіх її зобов`язань, що виникли перед кредитором і кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, яка є солідарною (п.п.1.1,1.3, 1.4 договору поруки), а.с.17-28.

Відповідно до п.5.5 кредитного договору, у випадку порушення позичальницею термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальницею та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 договору. Згідно із п.7.1 кредитного договору, за порушення позичальницею термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальниці додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Банк може використати право на застосування пені починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальницею терміну виконання свого грошового зобов`язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочій день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковими або неробочим днем. При цьому, позичальниця повинна сплатити пеню за цим договором за першою вимогою Банку. Відповідно до п.7.3 кредитного договору, при порушенні позичальником вимог п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору Банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 договору.

11.04.2009 року між Банком і ОСОБА_1 укладена додаткова угода №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2006 року, згідно якої п.1.3.4 та Додаток №1 до Договору «Графік погашення кредиту» викладені у новій редакції (а.с.25).

За розрахунками Банка станом на 19.01.2018 року заборгованість за кредитним договором складається із заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 9 307,7 доларів США і пені у розмірі 31 012,62 гривень, з яких: 6 660,19 доларів США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 850,99 доларів США за період з 25.02.2016 року по 19.01.2018 року; 2 647,51 доларів США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 551,89 доларів США за період з 01.02.2015 року по 31.12.2017 року; 31 012,62 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року (а.с.29-35).

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, у січні 2018 Банк звернувся із позовом про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором і договором поруки у розмірі 9 307,70 доларів США за період з 25.02.2016 року по 19.01.2018 року, а також пені за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року у розмірі 31 012,62 гривень (а.с.3,4).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості і доведеності позовних вимог Банка (а.с.109-113).

Колегія суддів погоджується з висновками суду з таких підстав.

04.08.2006 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом а розмірі 11,8 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань позичальниці за договором про надання споживчого кредиту, 04.08.2006 року між Банком і ОСОБА_2 був укладений договір поруки №30797 (а.с.17-24, 28).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ч.ч.1,2 п.1 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1, 536 ч.ч.1, 2, 598 ч.1, 599 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 1054 ч.1 1048 ч.1 1049 ч.1 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст. 533 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. ст. 553 ч.ч.1,2, 554 ч.ч.1,2 ЦК України).

За розрахунками Банка, станом на 19.01.2018 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 складається із заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 9 307,7 доларів США і пені у розмірі 31 012,62 гривень, з яких: 6 660,19 доларів США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 850,99 доларів США за період з 25.02.2016 року по 19.01.2018 року; 2 647,51 доларів США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 551,89 доларів США за період з 01.02.2015 року по 31.12.2017 року; 31 012,62 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року.

29.07.2014 року позичальниця ОСОБА_1 припинила погашати кредит і проценти за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2006 року.

У січні 2018 Банк звернувся із позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 (строк погашення кредиту до 04.08.2020 року), а саме, 6 660,19 доларів США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 2 850,99 доларів США за період з 25.02.2016 року по 19.01.2018 року; 2 647,51 доларів США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 551,89 доларів США за період з 01.02.2015 року по 31.12.2017 року; 31 012,62 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року.

Зважаючи на те, що Банк, в межах трирічного строку позовної давності (погашення кредиту припинилось 29.07.2014 року) із позовом звернувся в січні 2018 року і нарахував заборгованість за період з лютого 2016 року по січень 2018 року (по кредиту) та з січня 2017 року про січень 2018 року (по пені), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Банк не пропустив строк позовної давності для звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту, строк погашення якого наставав 04.08.2020 року.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи ОСОБА_1 у скарзі, що: вона отримала від Банка кредитні кошти у гривні (101 000 гривень), а співробітники Банка при укладені договору запевнили її, що так як Банк не укладає договори в гривні, то вони записують у доларах США в еквіваленті до гривні; умовами договору передбачено погашення боргу в гривні, як єдиної грошової одиниці України із зазначенням доларового еквіваленту; згідно п. 11.1 Банк має право вимагати дострокового повернення коштів про що має сповістити позичальника письмовим повідомленням і при не усуненні порушень на протязі 40 днів може вважати що такий термін настав, одна будь-яких письмових повідомлень з Банка вона не отримувала починаючи з 29.07.2014 року: позовна заява подана представником Банка Мандиком В.А. по довіреності від 3.01.2018 року з терміном дії по 31.12.2018 рік, в матеріалах також є довіреність на ім`я ОСОБА_4 з терміном дії з 9.07.2019 року по 8.05.2019 року, однак вказаних осіб жодного разу під час судових засідань не було, а повноваження ОСОБА_5 належним чином не підтверджені; спрощене провадження по справі передбачає представництво інтересів відповідача не адвокатом, однак суд позбавив її представника на участь у справі, а наймати адвоката вона не має коштів; ухвалою суду від 23.01.2019 року задоволено клопотання про витребування з Банка належним чином завіреної копії кредитної справи про надання кредиту по договору №0 від 04.08.2006 року, однак Банк не виконав ухвалу суду; з липня 2014 року і протягом 2015 року вона не вносила кошти на рахунок у Банку, тобто починаючи з серпня 2014 року і на протязі строків позовної давності Банк мав право дострокового стягнення кредитних коштів, проте цього не зробив; 26.01.2018 року, Банк, з пропуском процесуального строку звернувся із позовом до суду, хоча порушення договірних зобов`язань мало місце з серпня 2014 року і минуло більше трьох років, на що вона вказувала у запереченнях на позов; вона сплатила Банку у гривневому еквіваленті більше 26 000 доларів США, зважаючи на зміну курсу, що підтверджується квитанціями; суд не звернув увагу на дати сплати судового збору - 27.10.2015 року на суму 2 554,76 гривень і 19.01.2018 року на суму 1 928,21 гривень, - до уваги не приймаються.

04.08.2006 між Банком і ОСОБА_6 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого Банк надав позичальниці кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 20 000 доларів США на строк до 04.08.2020 року зі сплатою 11,8% річних, що підтверджується належними і допустимими доказами (а.с.17-24).

Відповідно до п. 1.1., 1.2.2., 1.3.1, 1.5, 4.1., 4.2. і графіку погашення кредитних коштів, позичальниця зобов`язалась прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредит в іноземній валюті у сумі 20 000 доларів США (а.с.17,18,22-24).

Пункт 4.6 і розділ 11 договору про надання споживчого кредиту №0 визначає порядок дострокового повернення кредит (а.с.18,21,21 зворот).

Згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч.1 ЦК України).

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Не направлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 521/21255/13-ц).

Загальна сума стягнення перевищувала сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (9 307,70х28,07 /курс долара на січень 2018 року 28,0672/=261 267 гривень +31 012,62 гривень /пеня/=292 279, 76 гривень (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на січень 2018 року 1 762 гривень х100=176 200 гривень; станом на 01.07.2018 року 1 842 гривень, з 01.12.2018 року по 30.06.2019 року 1 921 гривень).

З огляду на те, що представництво відповідно до п.3 ч.1 ст. 1311 та ст. 1312 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (п.п.11 п.16-1 Розділу XV

Перехідних положень Конституції України), з 0 1.01.2019 року представником відповідачки у суді першої інстанції мав бути професійний адвокат.

У судових засіданнях 17.04.2019 року і 20.06.2019 року суд першої інстанції роз`ясняв відповідачці ОСОБА_1 право укласти договір з адвокатом, при цьому, 20.06.2019 року ОСОБА_1 заявила суду, що буде представляти свої інтереси в суді самостійно (а.с.87,88,94,96 т.1).

Чинне законодавство не визначає такого поняття, як кредитна справа.

На підтвердження своїх вимог Банк надав належним чином завірену копію договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2006 року, який зокрема зазначає: розмір наданого кредиту (п. 1.1.), строк кредитування (п. 1.2.), процентну ставку та метод її нарахування (п. 1.3. та 1.3.3.), спосіб надання кредиту (п. 1.5.), додаток №1 до договору (графік погашення кредиту у доларах США, які підписані позичальницею (а.с.17-42).

Договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2006 року, у встановленому законом порядку, не визнаний недійсним.

Відповідачка ОСОБА_1 , відповідно до ст. 267 ч.4 ЦК України, у відзиві на позовну заяву від 30.05.3018 року не заявляла про застосування строку позовної давності, відзив зазначає, що з початку порушення договірних обов`язків минуло більше трьох років і позивач пропустив процесуальний строк вирішення у судовому порядку (а.с.52 т.1).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. ст. 257 ч.1, 261 ч.1 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст. 264 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається і відповідачка ОСОБА_1 визнала, що у липні 2014 року позичальниця припинила погашати кредит та проценти за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04.08.2006 року, а у січні 2018 Банк звернувся із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом та процентами за період 25.02.2016 року по 19.01.2018 року, а також пені за період з 19.01.2017 року по 19.01.2018 року.

Вимоги Банка про стягнення заборгованості заявлені в межах строків позовної давності, беручи до уваги, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 гривень станом на 01.01.2018 року) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (616 700 гривень станом на 01.01.2018 року).

Банк у січні 2018 року звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, загальний розмір якої у гривневому еквіваленті становив 292 279, 62 гривень, у зв`язку з чим 1,5 % від ціни позову становить 4 384,19 гривень. За подачу позовної заяви Банк сплатив судовий збір за двома квитанціями у розмірі 4 482,97 гривень (2 554,76+1 928,21), переплата судового збору всього становить 98,78 гривень. З ОСОБА_1 суд стягнув судовий збір у розмірі 2 241,48 гривень, разом з тим, розмір судового збору повинен був становити 2 192,10 гривень. Сплата Банком судового збору за різними квитанціями і в різний період не є підставою для відмови у стягненні судового збору, сплата якого підтверджена належними і допустимими доказами.

Доводи представника Банка у відзиві на скаргу, що відсутні підстави для скасування рішення суду, наявність відносин між Банком та відповідачами, а також розмір заборгованості підтверджуються належними та допустимими доказами, вимоги про стягнення заборгованості пред`явлені у межах строків позовної давності, - прийняті до уваги і є підставою для залишення скарги без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 погодився із рішенням суду, і, у встановленому законом порядку, апеляційну скаргу на рішення суду не подав.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Відповідачі порушили умови зобов`язання і допустили заборгованість з повернення кредиту та процентів, крім того, Банк має право на отримання пені за порушення умов договору, тому порушене право захищено судом шляхом задоволення позову.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

СУДОВИЙ ЗБІР

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів залишає скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, тому відповідачка ОСОБА_1 не має права на відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови суду складено 17.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова