Справа № 642/957/21
Провадження № 2/642/848/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді Гримайло А.М.,

секретаря судового засідання Корявець Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення із зняттям з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила виселити відповідача з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення із зняттям з реєстрації.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є одноосібною власницею 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 . Проживає разом з чоловіком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У квартирі також зареєстрований син - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та їх донька зареєстровані у іншому місці, часто відвідують ОСОБА_2 та нескінченно гостюють у нього без їх з чоловіком згоди.

Починаючи з 2011 року позивач безперервно зверталася до Ленінського РВ ГУМВС України в Харківській області, з 2015 року до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області із заявами на дії сина ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_4 , які не тільки постійно сваряться між собою (судова справа № 642/2103/18 про розірвання шлюбу), а й постійно руйнують та псують приміщення її квартири, використовують його не за призначенням, систематично порушують її з чоловіком права та інтереси, чинять фізичне насилля над ними, здійснюють перешкоди у користуванні приміщеннями квартири, порушують правила співжиття. Неодноразово вона та її чоловік викликали до дому наряди патрульної поліції, дільничного офіцера поліції. Стосовно ОСОБА_4 на місці складались протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, ОСОБА_2 оголошувались усні попередження. Пояснила, що вона з чоловіком вже літні люди, потребують спокою та затишку, натомість образ життя ОСОБА_2 та його дружини, яка відвідує його майже кожен день, вживання спиртних напоїв, постійний шум, лайка та нескінченні сварки, негативно впливають стан їхнього здоров`я.

В судове засідання позивач з`явилась, позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному в позові, просила його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату слухання справи повідомлявся своєчасно належним чином, 09.03.2021 року надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги про виселення без наданні іншого жилого приміщення із зняттям з реєстрації вважає безпідставними та необґрунтованими, тому що, з позовної заяви не вбачається таких обставин, і позивачкою не доведено належними та допустимими доказами ні систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, ні використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, щоб робило неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Будь-яких заходів запобігання і громадського впливу не вживалось, а з наданих позивачкою відповідей Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області не вбачається будь-яких фактів, які можна визначити як належні докази вжиття таких заходів. Листи та висновки Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області, на які посилається позивачка, не є документами про вжиття заходів запобігання чи громадського впливу, а тільки інформують її про прийняття рішення в майбутньому, свідчать про відсутність обставин, що можуть підтвердити вчинення правопорушень та про припинення розгляду заяв позивачки. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Крім того, він тривалий час проживає у квартирі, майже 25 років, має тривалий зв`язок із спірною квартирою. у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи прийшов до наступного.

Згідно довідки від 08.06.2021 року виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , в якій зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та неповнолітньої ОСОБА_5 .

Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Так, ст. 64 ЖК України визначено, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач ОСОБА_2 проживає в квартирі з дня народження. Зареєстрований в квартирі з 04.04.1996.

Його малолітня донька зареєстрована в квартирі з 26.02.2021. Але постійно проживала в квартирі з батьком та матір`ю. Що не заперечує позивач в судовому засіданні.

Відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (абзац 2 ст. 2 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно норм сімейного законодавства України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відтак, при розгляді даної справи необхідно враховувати права та інтереси малолітньої дитини, яка проживає разом з батьком (відповідачем) в квартирі яка належить його матері, та місце проживання якого зареєстровано в квартирі, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантованого ст. 8 Конвенції, враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд зобов`язаний приділити особливу вагу дотриманню балансу між інтересами позивача та відповідача з малолітньою донькою, які тривалий час є наймачами квартири належної позивачу.

Відповідно до кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В силу пунктів 1, 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна та звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, виклала висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18, у постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі №234/3952/14-ц, провадження №61-16188св18.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345 св 18.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами ні систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, ні використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, щоб робило неможливим для інших проживання з відповідачем в одній квартирі. Будь-яких заходів запобігання і громадського впливу не вживалось, а з наданих позивачкою відповідей Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області не вбачається будь-яких фактів, які можна визначити як належні докази вжиття таких заходів. Листи та висновки Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області, на які посилається позивачка, не є документами про вжиття заходів запобігання чи громадського впливу, а тільки інформують її про прийняття рішення в майбутньому, свідчать про відсутність обставин, що можуть підтвердити вчинення правопорушень та про припинення розгляду заяв позивачки.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів ні систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, ні використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, щоб робило неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, тривалий час проживання відповідача в житлі (з 04.04.1996 року), незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним відповідачу в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення його з відповідного житла є невиправданим втручанням в його приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла, у зв`язку з чим відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 7, 10-13, 18, 76-81, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 423-429 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про виселення без надання іншого жилого приміщення із зняттям з реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через Ленінськи й районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.М. Гримайло