Постанова

Іменем України

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 540/1366/15-ц

провадження № 61-14412св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року у складі судді

Косик С. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2020 рокуу складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся д суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 12 червня 2015 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 462 000,00 грн, що підтверджується письмовою розпискою, строком до 01 жовтня 2015 року. Однак відповідач кошти не повернув, на зв`язок не виходив, на неодноразові звернення позивача з метою досудового врегулювання спору, відповідач його уникав та ігнорував.

ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 462 000,00 грн основного боргу, 987,29 грн - 3 % річних та 47 617,64 грн - процентів за користування позикою, а також судові витрати у розмірі 5 106,06 грн.

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що працюючи на посаді менеджера у ТОВ «Прокар Трейдінг», за прямою вказівкою ОСОБА_4 він як і інші працівники писав розписки у разі, якщо товар передавався клієнтам у борг. У разі відмови від заповнення такої розписки менеджера чекало негайне звільнення, таким чином йому довелось скласти дану розписку, хоча фактично кошти він не отримував. ОСОБА_2 вважав договір позики від 12 червня 2015 року є неукладеним, оскільки грошові кошти фактично йому не передавалися.

ОСОБА_2 просив визнати неукладеним договір позики між

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оформлений письмовою розпискою від

12 червня 2015 року, за підписами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про отримання грошових коштів на суму 462 000,00 грн, стягнути з відповідачів солідарно судові витрати у розмірі 551,20 грн, а також у рахунок відшкодування понесених витрат на представництво його інтересів у суді 3 500,00 грн та 200,00 грн за посвідчення довіреності у нотаріуса.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня

2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 червня 2015 року в загальному розмірі 503 355,96 грн, що складається з основної суми боргу в розмірі 462 000,00 грн, 3 % річних в розмірі 987,29 грн та процентів в сумі 40 368,67 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі

5 003,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка від 12 червня 2015 року підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_2 та виникнення у нього обов`язку повернути отримані у борг кошти.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки сам позивач не заперечує складання особисто розписки, а доказування факту неотримання коштів не може ґрунтуватися на показаннях свідків.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій заявника, з урахування уточненої редакції, просить скасувати рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним задовольнити.

Касаційна скарга, з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було взято до уваги, що на момент складання розписки від 12 червня 2015 року, яка слугувала підставою для стягнення із заявника коштів, ОСОБА_2 працював в ТОВ «Прокар Трейдінг» на посаді менеджера, де однією з обов?язкових умов роботи було надання всіма менеджерами підприємства таких розписок як гарантії повернення покупцями коштів за товар (автозапчастини), проданий менеджером у борг. При цьому сума, зазначена в розписці заявнику ніколи не передавалась, а позикодавця він ніколи не бачив. Заявник вказує, що вказана ним розписка була підписана, оскільки він боявся втратити роботу.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Машівського районного суду Полтавської області.

14 грудня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_2 з 20 травня 2014 року по 24 вересня 2015 року працював в ТОВ «Прокар Трейдінг» на посаді менеджера із збуту.

12 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, за умовами якої ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 462 000,00 грн, які в еквіваленті складають

22 000,00 доларів США по курсу НБУ 100 доларів США - 2 100,00 грн, та які зобов`язався повернути не пізніше 01 жовтня 2015 року.

У визначений договором строк, ні у подальшому сума позики повернута не була.

За висновком судово-технічної експертизи документів від 18 травня 2018 року в розписці, датованій 12 червня 2015 року: записи і підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконані пишучою ручкою (ручками), спорядженою чорнилом чорного кольору; записи і підпис від імені ОСОБА_1 , виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженими пастою чорного кольору; записи і підпис від імені ОСОБА_4 виконані пишучою ручкою (ручками), спорядженою чорнилом синього кольору. В досліджуваній розписці, датованій 12 червня 2015 року, ознак штучного зістарювання документа не виявлено. В розписці, датованій 12 червня 2015 року, записи і підпис від імені ОСОБА_1 , виконані ймовірно раніше липня 2015 року, тобто не виключається, що досліджувані записи і підпис виконані у вказану дату. Встановити час виконання записів від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в розписці, датованій 12 червня 2015 року, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів і підписів, виконаних чорнилами.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 13 лютого 2020 року: технічне дослідження підпису від імені ОСОБА_1 у графі « Подпись Займодателя :» у Розписці від

12 червня 2015 року не проводилось у зв`язку з відсутністю у даному документі досліджуваного підпису (оскільки відсутні ділянки паперу, на одній з яких, ймовірно, містився вище вказаний підпис). Питання ухвали щодо виконання підпису від імені ОСОБА_1 у графі «Подпись Займодателя:» у Розписці від 12 червня 2015 року, не вирішувалось. Рукописні записи % « ОСОБА_1 » у графі «полу сил от (Займодателя) та « ОСОБА_1 » у графі «Подпись Займодателя:» у Розписці від 12 червня 2015 року, - виконані ОСОБА_1 .

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі

№ 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки за своїм змістом розписка від 12 червня 2015 року укладена між сторонами є борговим документом, що свідчить про факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора грошової суми у розмірі 462 000,00 грн, а від так містить умови зобов?язального характеру для відповідача ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня

2013 року у справі № 6-63цс13 та у постанові Верховного Суду від 04 березня

2020 року у справі № 632/2209/16 є безпідставними, оскільки зроблені Верховним Судом України та Верховним Судом в них висновки щодо застосування норм матеріального права є аналогічні тим, до яких дійшли суди у справі, яка переглядається. А встановлення різних фактичних обставин у справі, які полягають у доведеності факту отриманні чи не отриманні грошових коштів у борг, не свідчить про різне застосування норм права у подібних правовідносинах.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська