Єдиний унікальний номер судової справи: 470/458/20
Номер провадження № 22 - ц/812/230/21 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Орлової С.Ф. о 13-07 год., в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання відмови про прийняття спадщини недійсною, перерозподіл спадщини, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

07 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання відмови про прийняття спадщини недійсною, перерозподіл спадщини, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачкою батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на право на земельну частку (пай) розміром 7,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. На час смерті батька вони з відповідачкою постійно проживали разом з ним, а тому є такими, що прийняли спадщину. На випадок смерті батько заповіту не складав. Незважаючи на те, що ОСОБА_1 проживала разом зі спадкодавцем від прийняття спадщини відмовилась на користь своєї сестри ОСОБА_3 , оскільки остання завірила її в тому, що земельну ділянку вони будуть використовувати разом, крім цього, на той час вона перебувала в складних життєвих умовах. Однак, з 2019 року відповідачка почала використовувати земельну ділянку самостійно, пояснивши що вона є її власницею.

Посилаючись на те, що відмова від прийняття спадщини на користь відповідачки була здійснена під впливом обману та тяжких обставин, позивачка просила суд визнати недійсним правочин - її заяву про відмову від Ѕ частки спадщини на право на земельну частку (пай) землі, яка перебуває у колективній власності КСП «12 річчя Жовтня» с. Калуга Березнегуватського району Миколаївської області розміром 7,85 в умовних кадастрових гектарах, як такий, що вчинений під впливом обману та тяжких обставин. Перерозподілити спадщину, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , передавши їй у власність у порядку спадкування Ѕ частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0014, загальною площею 8,5507 в умовних кадастрових гектарах, що розташована в межах території Калузької сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів наявності обману відповідачки при складанні заяви про відмову від прийняття спадщини, а зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому відповідачкою не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не врахований баланс інтересів обох спадкоємців по закону, чим порушена основна задача правосуддя, щодо поновлення справедливості при розгляді судових справ.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка ОСОБА_5 , перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 0106434 виданого 30 листопада 1996 року, зареєстрованого 30 листопада 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 110 належало право на земельну частку (пай) розміром 7,85 в умовних кадастрових гектарах, КСП «12 річчя Жовтня» (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, та після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на вказане право на земельну частку (пай) (а.с.35).

З копії спадкової справи № 110/2014 заведеною Березнегуватською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, зареєстрованої у спадковому реєстрі за №56064972 убачається, що спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 є його доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.32-44).

13 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, а позивачка - ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття належної їй частки спадщини що залишилась після смерті батька на користь відповідачки ОСОБА_3 (а.с.33-34).

19 серпня 2015 року відповідачка - ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) у землі яка перебуває у колективній власності КСП імені «12 річчя Жовтня» с. Калуга Березнегуватського району Миколаївської області розміром 7,85 в умовних кадастрових гектарах ( а.с.17).

В подальшому, 09 листопада 2015 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0014, загальною площею 8,5507 в умовних кадастрових гектарах, що розташована в межах території Калузької сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області (а.с.18).

Право власності на яку зареєстроване у відділі Держземагенства у Березнегуватському районі Миколаївської області за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 11 (а.с.19).

За положеннями статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивачка посилалася на подання нею заяви в нотаріальну контору про відмови від спадщини на користь відповідачки під впливом обману зі сторони останньої, що передбачено ст. 230 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу) такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним відмови від прийняття спадщини позивачка послалася на те, що на час її складання вона була у тяжких життєвих обставинах, оскільки важко перенесла вагітність та під впливом обіцянки відповідачки обробляти земельну ділянку разом, що стало обманом з боку останньої, оскільки у 2019 році вона почала самостійно господарювати на земельній ділянці.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 13 травня 2014 року, поданої до Березнегуватської державної нотаріальної контори, вона, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька на користь ОСОБА_3 . Нотаріусом було роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана у строк, встановлений для прийняття спадщини.

Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивачка не скористалася. Крім цього, відповідно до пояснень ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні, вона була присутньою під час отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину, що відбулось більше ніж через рік після подання заяви про відмову від прийняття спадщини, та не заперечувала проти оформлення спадкових прав сестрою.

При цьому зміна думки позивачкою щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому відповідачкою (майже через п`ять років) не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.

Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 23 січня 2020 року справа №705/2897/16, провадження №61-21641св18.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання, як на підставу задоволення позову, перебування ОСОБА_1 у тяжких обставинах у зв`язку з вагітністю, оскільки доказів що остання не усвідомлювала обставини свого життя, та зміст подій що відбуваються матеріали справи не містять.

Пояснення свідка ОСОБА_5 не мають значення для справи, оскільки оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 відбувалося у його відсутність.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною з наведених у позові підстав, а тому вірно відмовив у задоволенні позову, оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Твердження про те, що нотаріусом було надано роз`яснення про оформлення спадщини виключно на одну із спадкоємицю, а саме молодшу сестру - відповідачку, судом також вірно не прийняті до уваги, оскільки не підтверджені доказами, а крім того, свідоцтво про право на спадщину за законом було видане лише на право на земельну частку (пай).

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.