справа № 642/6886/20
провадження №2/642/391/21
09 лютого 2021 року м. Харків
Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гомади В.А.,
за участю секретаря Нікіфорової К.В.,
розглянувши в порядку спрощеного судового провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод, -
У грудні 2020 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить 40/100 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить позивачу на підставі договору міни від 15.07.1998 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2020. У квартирі також зареєстрована онука позивача - ОСОБА_2 , яка не є власником зазначеної квартири, не мешкає в ній більше 10 років. На підтвердження факту непроживання відповідача за вказаною адресою позивачем надано Акти про не проживання від сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Оскільки відповідач більше року не користується житловим приміщенням, комунальні послуги не сплачує, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника квартири, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 13 січня 2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Суд, враховуючи згоду позивача та неподання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором міни від 15.07.1998 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2020. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське БТІ» 16.02.2010, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25330019 від 16.02.2010.
Згідно довідки начальника дільниці №27 КП «Жилкомсервіс» №б/н від 23.12.2020, за адресою: АДРЕСА_1 , рахунки з комунальних платежів відзначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На вказаній житловій площі також зареєстрована онука ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , оплату за комунальні платежі здійснює ОСОБА_1 .
Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у вищевказаній квартирі, однак декілька років в квартирі не проживає.
Факт не проживання відповідачки також підтверджується актами сусідів ОСОБА_4 від 17.12.2020 та ОСОБА_3 від 19.12.2020 в матеріалах справи, в яких зазначено, що онука їх сусіда - ОСОБА_1 не мешкає за місцем реєстрації більше 10 років.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Як передбачено приписами ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.
У даній справі відповідач є членом сім`ї власника житлового приміщення і набув право користуванням його майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язані, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні, реєстрації, де він проживає з моменту виїзду із спірної квартири, а також та обставина, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки реєстрація ОСОБА_2 в належній ОСОБА_1 квартирі порушує його право на користування та розпорядження власністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 840,80 грн., оскільки він як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору (безтермінове посвідчення серія НОМЕР_1 від 10.06.1996).
Керуючись статтями ст. ст.12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 274, 280-282, 289 ЦПК України, ст.. ст.. 29, 32, 317, 319, 383, 386, 391, 405, 406 , -
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.А. Гомада