ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1775/21 Справа № 459/1884/19 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р.,Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_2 , треті особи з самостійними вимогами - ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , про встановлення факту перебування у сімейних відносинах, визнання права на одержання одноразової допомоги та за позовом третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту перебування у сімейних відносинах, визнання права на одержання одноразової допомоги, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_2 , треті особи з самостійними вимогами - ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , про встановлення факту перебування у сімейних відносинах, визнання права на одержання одноразової допомоги, мотивуючи його тим, що вона є матір`ю ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Вказувала, що за життя її донька була у двох зареєстрованих шлюбах, від яких має дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначала, що на час смерті її донька та онуки проживали разом з нею та її чоловіком ОСОБА_2 за одною адресою, однією сім`єю та вели спільне господарство.

Посилаючись на те, що вона звернулась до Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з заявою про призначення та виплату допомоги, однак їй було відмовлено у відповідній виплаті через те, що вона не є членом сім`ї померлої, а тому просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, що на час смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , членами її сім`ї були ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за нею право на одержання одноразової допомоги, передбаченої ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування», що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання страхового випадку.

01 листопада 2019 року треті особи по справі ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 , в особі законного представника ОСОБА_5 , звернулись з позовною заявою, яку було уточнено 13 грудня 2019 року, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту перебування у сімейних відносинах, визнання права на одержання одноразової допомоги, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи її тим, що неповнолітні діти померлої ОСОБА_9 проживали разом з нею на час смерті та саме діти померлої становили сім`ю.

Вказували, що зазначення у позові ОСОБА_1 того, що померла проживала однією родиною та була пов`язана спільним побутом разом з нею та її співмешканцем є хибним.

Посилаючись на те, що саме діти померлої проживали разом з нею та перебували на повному її утриманні, мають законне право на отримання одноразової допомоги, а тому просили суд ухвалити рішення, яким встановити, що на час смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , членами її сім`ї були діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також визнати за останніми право на одержання одноразової допомоги, передбаченої ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування» за кожним в розмірі Ѕ частки від 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 , який дії в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який дії в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на одержання одноразової допомоги відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в розмірі 1/2 частини від 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, після смерті ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на одержання одноразової допомоги відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в розмірі 1/2 частини від 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, після смерті ОСОБА_7 . В іншій частині в задоволенні позову третіх осіб із самостійними вимогами - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог третіх осіб змінити шляхом зменшення частки, належної їм до виплати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку у повному обсязі тому, що вона разом з померлою донькою проживала разом однією сім`єю та має право на одержання одноразової допомоги.

Правом на надання відзиву відповідач по справі не скористався.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , причиною чого став нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом.

За життя ОСОБА_7 двічі перебувала у зареєстрованих шлюбах із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які були розірвані.

Від шлюбів ОСОБА_7 мала двох малолітніх дітей - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_7 до Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з заявою про призначення та виплату одноразової допомоги відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звернулась мати померлої - ОСОБА_1 , якій листом від 11 КВІТНЯ 2019 року було відмовлено в призначенні допомоги, з посиланням на те, що вона не є членом сім`ї померлої, а тому не має права на отримання допомоги.

До Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з відповідними заявами звернулись батьки малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі яких Управлінням було призначено та виплачено одноразову допомогу у вигляді 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Одноразову допомогу у вигляді 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб призначено та виплачено не було.

Під час розгляду справи також встановлено та вбачається з матеріалів справи, що за життя ОСОБА_7 разом зі своїми дітьми, матір`ю ОСОБА_1 та цивільним чоловіком останньої ОСОБА_2 були зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 .

Також сторонами було визнано, що кімната №94 була приватизована старшою донькою ОСОБА_1 - ОСОБА_10 та остання разом зі своєю дитиною були зареєстровані у вказаній кімнаті.

Фактично в кімнаті №93 проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а ОСОБА_7 разом із дітьми постійно мешкала в кімнаті №94 .

В своєму позові позивачка ОСОБА_1 , посилалась на те, що вона разом із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_2 , донькою ОСОБА_7 та її дітьми постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Проживаючи постійно разом, вони мали взаємні права та обов`язки, спільно проводили час, мали спільний бюджет. Позивачка та ОСОБА_2 відводили дітей до школи, піклувались ними та виховували, коли ОСОБА_7 перебувала на роботі.

Під час розгляду справи в суді ОСОБА_1 зазначила, що вони всі разом постійно проживали в кімнатах АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що не розділяє кімнати №93-94 та вважає їх одним приміщенням, оскільки вони були облаштовані лише однією кухнею та санвузлом і по факту це була одна двокімнатна квартира. На запитання суду ОСОБА_1 підтвердила, що ОСОБА_7 з дітьми ночували в кімнаті № 94 . Проте, продукти зберігали в холодильнику в кімнаті № 93 , користувались розміщеними в ній санвузлом та пліткою для приготування їжі. Оскільки ОСОБА_7 працювала з ранку до пізнього вечора, дітей відводили до школи та садочка і забирали вона з ОСОБА_2 , доглядали за ними, готували їжу.

Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 підтвердили, що ОСОБА_1 та її цивільний чоловік ОСОБА_2 проживали в кімнаті № 93 гуртожитку по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_7 з дітьми - в кімнаті № 94 . Також підтвердили, що в зв`язку з роботою ОСОБА_7 за дітьми останньої доглядала бабуся ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В кімнаті № 94 не було холодильнику та плитки, в зв`язку з чим, продукти зберігались в кімнаті №93 та дітей годувала бабуся. Також свідки зазначили, що вважають, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з дітьми проживали однією сім`єю в кімнатах № 93-94 .

Допитана в якості свідка неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначила, що її бабуся ОСОБА_1 разом чоловіком ОСОБА_2 проживали в кімнаті № 93 гуртожитку, а вона з молодшим братом та мамою ОСОБА_7 постійно мешкали в кімнаті №94 , що належала старшій сестрі матері.

Кімната № 94 була обладнана санвузлом, ліжками та робочим столом. Холодильнику та плитки для приготування їжі не було, тому вони користувались останніми у кімнаті №93 , де проживала бабуся. Їжу готувала іноді бабуся, іноді вони самі. Продукти мама купувала самостійно, працювала, заробляла гроші та сама утримувала її з братом. До школи вона ходила та поверталась сама, іноді відводила брата, а в основному їх відводила та забирала старша сестра мами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вона не довела належними та допустимими доказами факту того, що вона та її співмешканець ОСОБА_2 були членами сім`ї померлої ОСОБА_7 . Крім того зазначив, що вона не є уповноваженим представником своїх онуків, а тому вимоги її заяви в частині встановлення юридичного факту відносно них не можуть бути задоволені. Права на отримання одноразової допомоги, в силу не доведення факту того, що вона мала взаємні права та обов`язки та була членом сім`ї померлої, у неї не виникло. Вимоги третіх осіб вважав такими, що є доведеними та підлягають до задоволення частково.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Виплати особам у разі настання страхового випадку, здійснюються на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено перелік страхових виплат, які фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страховими виплатами є грошові суми, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

До складу таких грошових сум, зокрема, входить і страхова виплата в установлених випадках одноразової допомоги членам сім`ї потерпілого.

Згідно з частиною шостою статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 , яка є матір`ю померлої внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом ОСОБА_7 , наголошує на тому, що проживала разом з померлою донькою однією сім`єю, була пов`язана спільним побутом, правами та обов`язками.

За змістом зазначених норм законодавства, право на отримання після смерті потерпілого вказаних виплат виникає за наявності двох обставин належності до складу сім`ї потерпілого з урахуванням відповідних положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) та факту перебування на його утриманні.

Згідно зі частиною 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 4 статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже, під «членом сім`ї» розуміється особа, що перебувала з потерпілим у правовідносинах, природа яких визначається кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами, постійним проживанням, веденням спільного господарства, про утворення особами сім`ї можуть свідчити і інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Позивачем на доведено, а колегією суддів не встановлено, що ОСОБА_1 була пов`язана спільним побутом, мала взаємні права та обов`язки з ОСОБА_7 , яка мала двох дітей та проживала разом з ними однією родиною, забезпечуючи їх.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, зводяться до переоцінки доказів, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права та висновки судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.