Єдиний унікальний номер 219/8253/17
Номер провадження 22-ц/804/546/21
Єдиний унікальний номер 219/8253/17 Головуючий у 1 інстанції Хомченко Л. І.
Номер провадження 22-ц/804/546/21 Доповідач Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т. В., Мальованого Ю. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 219/8253/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Донецька залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року, ухваленого у складі судді Хомченко Л.І., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Державного підприємства «Донецька залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

Позов мотивовано тим, що позивач впродовж тривалого часу працював у Державному підприємстві «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

01 липня 1983 року, при виконанні трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок, у зв`язку з чим він отримав травму хребта. Висновком МСЕК від 06 грудня 1995 року йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності.

Наступним висновком МСЕК від 10 грудня 2003 року відсоток стійкої втрати професійної працездатності було збільшено до 40% та встановлена 3 група інвалідності.

В зв`язку з цим, як зазначив позивач, йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 40000 грн. і просить стягнути її з Державного підприємства «Донецька залізниця».

В обґрунтовування позову зазначив, що внаслідок виробничої травми і втрати працездатності, він був позбавлений можливості працювати на посадах з більшою оплатою труда, через що у родині слалось незручне матеріальне становище, що в свою чергу негативно впливає на його сімейне життя. Він позбавлений повноцінно виконувати роботу по господарству, оскільки при виконанні зазнає постійний біль в спині та суглобах. Був порушений його звичайний спосіб життя, т.я. він змушений постійно проходити лікування, це обмежує його у спілкуванні з близькими людьми, позбавляє можливості активно відпочивати, від чого він має певний психологічний дискомфорт. Ці страждання тривають дуже давно і будуть тривати, оскільки загублена 40% нормальних життєвих функцій його організму.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалите нове - про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов хибного висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача 01 липня 1983 року, тобто з дати отримання травми на виробництві, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникає з дати первинного висновку МСЕК про встановлення стійкої втрати працездатності.

Відповідно до електронного реєстру потерпілих Фонду соціального страхування йому висновком МСЕК № 075714 від 06.12.1995 вперше було встановлено стійку втрату працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом отриманим на виробництві.

Вважає, що відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці», який вперше передбачав право на відшкодування моральної шкоди працівникам, що набрав чинності 24 листопада 1992 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, статтею 440-1 Цивільного кодексу Української PCP (1963р.) також було передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілому.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду у липні 2017 року.

Згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 01 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1600 гривень.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 40 000 грн. 00 коп., менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частин першої і третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем ДП «Донецька залізниця» з 18.01.1978р. по 24.07.1984р., що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.9-11).

Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві від 07.07.1983р. за формою Н-1, 01.07.1983 року, о 16 год. 00 хвилин, ОСОБА_1 під час виконання посадових обов`язків старшого дорожнього майстра отримав травму хребта (т.1 а.с.12-14).

Відповідно до електронного реєстру вперше з 6.12.1995 року висновком МСЕК позивачу було встановлено втрату працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом отриманим на виробництві 01.07.1983 року (т.1 а.с.65).

Відповідно до постанови комісії відділення ВД ФССНВУ у м.Харкові від 07.06.2017р. ОСОБА_1 припинено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку за заявою потерпілого від 01.06.2017р. (т.1 а.с.66, 67)

Установивши ці обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд прийшов до висновку, що на час виниклих правовідносин, а саме отримання позивачем травми 01.07.1983 року, жодний нормативний акт не передбачав підстав для відшкодування моральної шкоди заподіяної нещасним випадком на виробництві.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не може погодитись з даним рішенням суду, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зокрема апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно вимог п.3, 4 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

В ході розгляду справи встановлено, і підтверджується матеріалами справи, що з 27 травня 1974 року ОСОБА_1 працював на різних посадах в ДП «Донецька залізниця» (т.1 а.с. 9-11).

1 липня 1983 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого працівник отримав травму хребта.

За наслідками розслідування нещасного випадку складено акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, форми Н-1, затверджений 1 липня 1983 року (т.1 а.с.12, 13).

Відповідно до листа від 01.11.2017р. Харківського міського відділення УВДФСС України в Харківській області, що міститься в матеріалах справи та підтверджується даними Реєстру потерпілих, вперше позивачу було встановлено втрату працездатності 40% висновком МСЕК від 06.12.1995 року в в`язку з трудовим каліцтвом отриманим на виробництві 01.07.1983 року (т.1 а.с. 62-64).

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися норми діючого у відповідній редакції норми КЗпП України (ст.173), а також дійсні станом на 1995 рік Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року, тому висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи і на підставі ч.1 ст.376 підлягає скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці», статтею 173-1 КЗпП України та пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконання ним трудових обов`язків (далі Правила), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 24 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді цієї категорії справ зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Зазначеного правового висновку дійшла об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 (провадження № 19033сво19).

Крім того, згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Таким чином, згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 24.12.2016р. мінімальна заробітна плата станом на час звернення позивача до суду з даним позовом (липень 2017 року) становила 3200 грн. на місяць, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 16000 грн., а максимальний - 640000 грн.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з отриманою позивачем виробничою травмою йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він при травмуванні пережив фізичний біль, через ушкодження здоров`я, яке є непоправним, втратив на 40% професійну працездатність, і на даний час відчуває больовий синдром, визнаний особою з інвалідністю третьої групи. Після втрати працездатності, у позивача безумовно суттєво змінилися умови життя, він вимушений періодично проходити лікування, докладати додаткових зусиль для забезпечення життєдіяльності.

Даний висновок підтверджується копією наведеного вище акту про нещасний випадок, з якого вбачається, що причинами нещасного випадку стало відсутність в цеху, де стався випадок, засобів малої механізації; а також медичним висновком від 13.11.2004р., згідно якого через компресійний перелом хребта у позивача значні порушення функцій хребта з вираженим больовим синдромом та порушення стато-динамічної функції.

Виходячи із наведених вище обставин справи, колегія суддів вважає доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди. Суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості, погоджується з визначеним позивачем розміром матеріальної компенсації його моральних страждань - 40000,00 грн., вважає його достатнім, обґрунтовано визначеним, не призведе до збагачення позивача, а також не призведе до скрутного матеріального становища відповідача.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців відповідач ДП «Донецька залізниця» з 25.11.2014р. знаходиться в стадії припинення.

Ухвалою суду першої інстанції від 24.07.2020р. було задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі у якості співвідповідача АТ «Українська залізниця» (т.2 а.с.11, 12).

Враховуючи дану обставину, а також те, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, якого вона дійшла у постанові від 16 червня 2020 року по справі №910/5953/17 (провадження № 12-98гс19), де зазначено: «відповідно до ч.6 ст.2 «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця»» - належним відповідачем за даним позовом, з якого підлягає до стягнення кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди є саме АТ «Укрзалізниця».

Отже, зважаючи на те, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, але під час ухвалення рішення порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

За правилом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що позивач відповідно до пункту другого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп., пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, та судові витрати 960 грн. 00 коп. у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції слід стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» із зарахуванням коштів до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Донецька залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у розмірі 40 000 грн. 00 коп. (сорок тисяч гривень 00 коп.).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) і зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України судові витрати в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.. 00 коп. пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року

Судя-доповідач: О. В. Агєєв

судді: Т. В. Космачевська

Ю. М. Мальований