Ухвала

Іменем України

18 червня 2021 року

м. Київ

справа № 712/3154/20

провадження № 61-7953ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: орган опіки та піклування Черкаської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 17 листопада 2020 року у складі судді Пересунько Я. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Єльцова В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, у відповідності до якої просила визнати недієздатною її матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановити над останньою опіку, призначивши її опікуном.

Заяву обґрунтовано тим, що приблизно 13 років тому, матір почала казати, що чує голоси навколо неї, неодноразово втікала з дому у зв`язку з тим, що ці голоси наче б то погрожують її життю. У 2014 році ОСОБА_2 проходила лікування в психіатричній лікарні, але це не дало позитивного результату. 06 січня 2017 року матір здійснила підпал власної квартири, після чого стверджувала, що невідома сила вимкнула їй світло, а згодом вибила свічку з рук. У зв`язку з такими подіями ОСОБА_2 , за рішенням суду було примусово госпіталізовано до Комунального закладу (далі - КЗ) «Черкаська обласна психіатрична лікарня» Черкаської обласної ради.

Після чотиримісячного лікування у 2017 році ОСОБА_2 було виписано з лікарні, і з того часу вона знаходиться вдома. Проте стан ОСОБА_2 не покращується, вона так само спілкується з уявними голосами, і є небезпечною для себе, а можливо для оточуючих. ОСОБА_1 із сім`єю постійно проживала у м. Ялта (Автономна республіка Крим, Україна), але у травні 2019 року вони переїхали до м. Черкаси, щоб доглядати за матір`ю та допомагати ОСОБА_2 .

У заяві зазначається, що через свій незадовільний психічний стан матір заявниці ОСОБА_2 не може правильно орієнтуватись у простих життєвих ситуаціях та адекватно їх оцінювати, не має можливості особисто реалізовувати свої права та усвідомлювати свої дії, у зв`язку з чим необхідно визнати матір ОСОБА_2 недієздатною та призначити заявницю опікуном матері.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною. Встановлено строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною - два роки. Відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення її опікуном над недієздатною ОСОБА_2 . До встановлення опіки і призначення опікуна недієздатній ОСОБА_2 покладено на Орган опіки та піклування Черкаської міської ради здійснення обов`язків з опіки над нею. Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Черкасах повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Погасій С.М., оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2020 року залишено без змін.

У травні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для уточнення процесуальної вимоги касаційної скарги.

У червні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на виконання ухвали Верховного Суду надав уточнену касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Як підставу касаційного оскарження представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду 28 листопада 2018 року у справі № 524/10252/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки судами не надано належну оцінку експертному висновку, який, на думку заявника, не містить чіткого формулювання про наявність абсолютної неспроможності підекспертної розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 зазначає, що було порушено строк проведення огляду комісією лікарів для прийняття рішення про доцільність примусової госпіталізації ОСОБА_4 , встановлений статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 , 1949 року народження, є власником квартири АДРЕСА_1 . Заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, та на день ухвалення рішення проживає разом з ОСОБА_2 у вказаній квартирі.

На підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року ОСОБА_2 було госпіталізовано до КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» Черкаської обласної ради в примусовому порядку.

Із змісту рішення випливає, що підставою для цього стало вчинення пожежі у квартирі, та висновок комісії лікарів-психіатрів, які підтвердили, що ОСОБА_2 страждає на хронічний маячний розлад, галюцинаторно-маячний синдром з когнітивними порушеннями і суспільно-небезпечними діями, внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, і потребує стаціонарного лікування.

Згідно даних листа Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» вказано, що ОСОБА_2 , перебуває під наглядом лікаря - психіатра КНП «ЧОПНД Черкаської обласної ради» з 2014 року.

Нагляд припинений 05 липня 2019 року відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 13 травня 2019 року № 1063 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22 січня 2007 року № 20», нагляд осіб, які страждають на психічні розлади з 05 липня 2019 року (дата набрання чинності наказу) не здійснюється. Діагноз: судинна деменція.

За період із січня 2017 року по теперішній час ОСОБА_2 особисто за наданням медичної допомоги до закладу не зверталась.

На запит суду першої інстанції від Головного управління національної поліції в Черкаській області надано відповідь та повідомлено, що 26 січня 2018 року до Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області надійшла заява від ОСОБА_2 стосовно неправомірних дій мертвих істот, які стали причиною виникнення пожежі. Згідно даних заяви ОСОБА_2 просила вилучити та знищити мертвих тваринок з її квартири, тому що вампіри невидимі для неї, ховаються ретельно, гавкають цілодобово, випиваючи її життєву енергію тіла, які б`ють своїми потоками з її видозміненою у вампірській утробі енергією. Розмовні звуки вампірів лише схожі на людські. Наявні в квартирі вампіри людоїдні, що поїдають поступово людину і їй причинили калічення тяжкі.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2 задоволено. Призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу у даній справі, на вирішення експертів постановлено питання: 1. Чи хворіє ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на хронічне, стійке психічне захворювання? 2. Чи здатна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? 3. Чи може ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , брати участь у судовому розгляді справи про визнання її недієздатною та особисто дати пояснення по суті цієї справи ?

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 9 червня 2020 року № 227, комісія дійшла висновку про наявність у ОСОБА_2 проявів хронічного стійкого психічного розладу у формі хронічного маячного розладу, через що на теперішній час вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, не може самостійно брати участь у судовому розгляді справи про визнання її недієздатною та не може самостійно особисто давати пояснення у цій справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вислухав у судовому засіданні пояснення учасників, у тому числі лікаря-психіатра ОСОБА_5 , який входив до складу комісії при проведенні судом амбулаторної судово-психіатричної експертизи та самої ОСОБА_2 , оцінив здобуті докази та дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 підлягає визнанню недієздатною, оскільки не здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними у зв`язку з психічною хворобою.

Верховний Суд погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).

Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

Відповідно до пункту 35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Суди оцінили та встановили належність судово-психіатричної експертизи від 09 червня 2020 року № 227, за результатами якої комісія дійшла висновку про наявність у ОСОБА_2 проявів хронічного стійкого психічного розладу у формі хронічного маячного розладу, натомість представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не надано вмотивованих доказів помилковості чи необґрунтованості висновку експертизи, або доказів, що висновок експертизи суперечить іншим матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності.

З урахуванням викладеного вище, Суд відхиляє доводи заявника щодо незгоди з висновками згаданої вище експертизи, оскільки заперечуючи проти такої, представник ОСОБА_2 не заявляла клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи.

Необґрунтованими також є посилання заявника на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 524/10252/13, а саме: «зазначеним експертним висновком не встановлено абсолютну неспроможність позивача в момент укладення договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними», оскільки такий не є правовим висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а є висновком за результатами оцінки конкретного експертного висновку у зазначеній справі.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі та незгоди із обставинами встановленими судами, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, заінтересована особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик