ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2891/20 Номер провадження 22-ц/814/144/21Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Гальонкіна С.А, Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року по справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за послуги з теплопостачання та постачання гарячої води,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції

У червні 2020 року Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Отримує послуги з централізованого теплопостачання та постачання гарячої води до вказаної квартири, однак не сплачує кошти за отримані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01 лютого 2015 року по 01 травня 2020 року у розмірі 40 031,15 грн. Також на вказану суму заборгованості позивач нарахував, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, інфляційні витрати у розмірі 4917,86 грн, 3% річних у розмірі 2 214,94 грн. Всього просив стягнути заборгованість за вказаний період у розмірі 47 163,95 грн, а також витрати по справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року залучено до участі у справі співвідповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання з 23 червня 2017 року по 01 травня 2020 року у розмірі 21 455,62 грн, суми інфляції 4 739,53 грн, 3% річних 1825,00 грн, а всього 28 020,15 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Судові витрати у розмірі 1248,80 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вимоги апеляційної скарги

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованість в сумі 28020,15 грн. за період з 23 червня 2017 року по 01 травня 2020 року. Постановити нове рішення, яким стягнути з нього на законних підстава заборгованість за спожиті послуги з 27 листопада 2019 року по 01 травня 2020 року. В іншій частині просить рішення суду залишити без змін.

Також в апеляційному порядку рішення суду оскаржило ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго». Просило рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити в повному обсязі.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки неправильно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вважає, що саме ОСОБА_3 , як власник з 11 липня 2017 року по 26 листопада 2019 року, має нести тягар щодо утримання нерухомого майна. Також зазначає, що не підлягають стягненню відсотки згідно статті 625 ЦК України оскільки відповідно до Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» вони не повинні нараховуватися.

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в апеляційній скарзі зазначило, що оскаржуваним рішенням порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що стягненню підлягає заборгованість з усіх відповідачів, як осіб, що зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, вважає, що ним не пропущено строк позовної давності так як 24 вересня 2018 року Київським районним судом м. Полтави було винесено наказ про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, який був скасований судом 10 березня 2020 року. При цьому не підлягає застосуванню правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, оскільки в зазначеній справі судовий наказ не виносився, а отже, обставини справи не є тотожними. Також вказує, що відповідачами частково вносилися кошти на погашення заборгованості, що свідчить про визнання ними боргу.

Доводи відзивів на апеляційні скарги

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги позивача, просить апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» відхилити. Постановити нове рішення, яким стягнути з нього заборгованість за спожиті послуги з 27 листопада 2019 року по 01 травня 2020 року. Повернути йому судовий збір в сумі 1261,20 грн, який був стягнутий з нього за подачу апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивач задовольнити. Зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 , у період, за який виникла заборгованість, були зареєстровані всі відповідачі по справі. При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 3-1462гс16 підлягають нарахуванню та стягненню з відповідача індекс інфляції та 3 % річних.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 47163,95 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 2-2515 від 12 вересня 2012 року.

Вказана квартира була продана на електронних торгах.

11 липня 2017 року свідоцтво про право власності на квартиру видане ОСОБА_3 на підставі акту про реалізацію предметів іпотеки, затвердженого начальником Київського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 03 липня 2017 року ( а.с. 44).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року скасовано протокол електронних торгів, акт реалізації предмета іпотеки та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а рішення про скасування № 49858202 від 26 листопада 2019 року державний реєстратор прав на нерухоме майно виконкому Полтавської міської ради скасував реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 (а.с. 46).

Згідно довідки № 1325 від 11 серпня 2020 року, виданої КП ЖЕО № 2, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 власник, ОСОБА_3 власник, ОСОБА_4 квартирант, з 23 січня 2016 року по 10 листопада 2017 року також був зареєстрований ОСОБА_2 .

Відповідно до розрахунку за період з 01 лютого 2015 року по 01 травня 2020 року заборгованість за послуги теплопостачання становить 40031,15 грн, за період з 21 березня 2015 року по 01 травня 2020 року нараховано індекс інфляції у розмірі 4917,86 грн та 3 % річних 2214,94 грн. При цьому останній платіж на погашення заборгованості був здійснений у листопаді 2016 року.

Позиція апеляційного суду

Щодо стягнення заборгованості

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.

Як вбачається з статтей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач комунальних послуг - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно частин першої та третьої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Згідно статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналізуючи зазначені вище норми матеріального права, можна зробити висновок про те, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то суб`єктом правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише відповідно до статті 156 ЖК УРСР.

Відповідно до статтей 156, 162 ЖК УРСР саме власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року по справі № 712/8733/17 та від 02 квітня 2020 року по справі № 757/29813/17.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами розрахунок заборгованості за спожиті послуги не оспорювався.

Колегія суддів звертає увагу, що власником квартири АДРЕСА_1 до 11 липня 2017 року та з 08 листопада 2019 року є ОСОБА_1 , а у період з 11 липня 2017 року по 07 листопада 2019 року був ОСОБА_3 , тобто саме зазначені особи були зобов`язані вносити плату за комунальні послуги.

При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки правочин на підставі якого ОСОБА_3 був власником квартири визнаний недійсним, він, відповідно до вимог частини першої статті 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків для ОСОБА_3 , крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Так, з частин першої та другої статті 216 ЦК України вбачається, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Враховуючи, що ОСОБА_3 значився власником майна з 11 липня 2017 року по 07 листопада 2019 року саме на нього покладався обов`язок утримувати квартиру АДРЕСА_1 , при цьому відповідно до частин першої та другої статті 216 ЦК України ОСОБА_3 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 у натурі все, що він одержав на виконання цього правочину, а у разі завдання збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. З матеріалів справи вбачається, що за період перебування зазначеної квартири у власності ОСОБА_3 плата за послуги надані ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не вносилася.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що тягар сплати заборгованості за послуги надані позивачем з 11 липня 2017 року та з 08 листопада 2019 року несе ОСОБА_1 , а з 11 липня 2017 року по 07 листопада 2019 року - ОСОБА_3 .

Зазначене вище спростовує доводи ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про стягнення заборгованості з усіх зареєстрованих у квартирі осіб.

Крім того відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).

Зважаючи на наведене, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають стягненню заявлені позивачем індекс інфляції та три відсотки річних за період прострочення сплати комунальних послуг.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що проценти нараховані відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки за своєю суттю, як і інфляційні втрати, стягнення яких погоджено судами двох інстанцій, мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 23 жовтня 2019 року № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та 27 листопада 2019 року № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19).

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року по справі № 749/298/19.

Дані доводи спростовують посилання ОСОБА_1 на те, що він звільнений від сплати трьох процентів річних на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що розмір заборгованості станом на 01 травня 2020 року, з урахуванням пільги становить 40031,15 грн, також нараховано індекс інфляції у розмірі 4917,86 грн та три проценти річних 2214,94 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що нарахування за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання для населення (фізичних осіб) проводяться відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.

Зі змісту даних правил вбачається, що розрахунок плати за надані послуги здійснюється відповідно встановлених тарифів з розрахунку вартості 1 Гкал. за послуги центрального опалення та вартості 1 куб.м. за послуги з постачання гарячої води.

Тобто розмір плати за надані послуги з теплопостачання та гарячої води залежить від об`єму використаних послуг. А не від кількості осіб, що мешкають в квартирі.

Отже, суд першої інстанції, помилково прийшов до висновку про перерахунок розміру заборгованості відповідно до кількості осіб, які отримували послуги.

Щодо строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17.

Зважаючи на зазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та відповідно стягнення заборгованості, що виникла за період з 23 червня 2017 року.

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що розмір заборгованості станом на 01 травня 2020 року становить 30337,88 грн, розмір 3% річних становить 2025,26 грн, індекс інфляції 4021,23 грн.

Враховуючи період перебування вказаної квартири у власності ОСОБА_1 з нього підлягає стягненню заборгованість нарахована до 11 липня 2017 року та з 08 листопада 2019 року тобто 5675,85 грн нарахована плата за послуги, 579,87 грн 3 % річних, 541,54 грн індекс інфляції, за період з 11 липня 2017 року по 07 листопада 2019 року з ОСОБА_3 .

Підлягає стягненню заборгованість у розмірі - 24662,03 грн, 1445,39 грн 3 % річних, 3479,69 грн індекс інфляції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Посилання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 подавалася заява про видачу судового наказу. Проте судовий наказ не виносився тоді як у даній справі був виданий судовий наказ, який в подальшому був скасований ухвалою суду, а тому строк позовної давності має перериватися є безпідставними виходячи з наступного.

Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 вбачається, що наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви.

Тобто подача заяви та видача на підставі неї судового наказу не є підставою для переривання строку позовної давності виходячи з суті самого інституту наказного провадження, оскільки останній не забезпечує можливості боржнику висловити власну позицію щодо змісту поданої заяви та захистити свої права, в тому числі надати відповідні обґрунтування, докази, заяви.

Також суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» щодо переривання строку позовної давності у зв`язку з визнанням відповідачами заборгованості шляхом часткового погашення заборгованості оскільки, згідно розрахунку наданого позивачем, останній платіж на сплату заборгованості був здійснений в листопаді 2016 року, тобто поза межами позовної давності (з часу сплати минуло більше 3 років).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що тягар утримання несе власник майна, беручи до уваги застосування строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 , ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості слід змінити, визначивши період за який підлягає стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з 23 червня 2017 року по 11 липня 2017 року та з 08 листопада 2019 року по 01 травня 2020 року та відповідно зменшити розмір стягнутої суми з 28 020,15 грн. до 6797,26 грн., що складається з заборгованості - 5675,85 грн, 3 % річних - 579,87 грн, індекс інфляції - 541,54 грн.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості з ОСОБА_3 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість у розмірі - 24662,03 грн, 1445,39 грн 3 % річних, 3479,69 грн індекс інфляції, а всього 29587,11 грн.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу позову в розмірі 302,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу позову в розмірі 1318,59 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

При винесенні рішення судом першої інстанції витрати компенсовано за рахунок держави.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 подав заяву, в якій зазначив, що його незаконно зобов`язали сплатити судовий збір за подачу апеляційної скарги оскільки він звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

За змістом вказаної норми від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій лише в разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, тобто при зверненні їх до суду за захистом своїх порушених прав.

Однак, ОСОБА_1 є відповідачем по справі і у межах цієї справи ним не заявлено вимог, пов`язаних з порушенням його прав, а тому він не звільняється від сплати судового збору за пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Аналогічною є практика Верховного Суду, в тому числі висновки зроблені у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №295/4972/17 та ухвалі 16 квітня 2019 року по справі № 553/1501/15-ц.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, та те, що ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині розподілу судових витрат слід скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу позову в розмірі 302,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу позову в розмірі 1318,59 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційних скарг з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 955,23 грн.

З ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 175,81 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначену норму, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 різниці судових витрат за подачу апеляційних скарг у розмірі 779,42 грн.

У свою чергу з ОСОБА_3 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 765,36 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованості змінити, визначивши період за який підлягає стягнення заборгованість за послуги з теплопостачання з 23 червня 2017 року по 11 липня 2017 року та з 08 листопада 2019 року по 01 травня 2020 року та відповідно зменшивши розмір стягнутої суми з 28 020,15 грн. до 6797,26 грн., що складається з заборгованості - 5675,85 грн, 3 % річних - 579,87 грн, індекс інфляції - 541,54 грн.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості з ОСОБА_3 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість у розмірі - 24662,03 грн, 1445,39 грн 3 % річних, 3479,69 грн індекс інфляції, а всього 29587,11 грн.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2020 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», судовий збір за подачу позову в розмірі 302,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу позову в розмірі 1318,59 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат за подачу апеляційних скарг у розмірі 779,42 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 765,36 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді С.А. Гальонкін

Т.В. Одринська