провадження № 22-ц/824/3112/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на брифінгу заступником Генерального прокурора - Головним військовим прокурором ОСОБА_2, а також на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (www.gp.gov.ua) в розділі «Новини» наступну інформацію про ОСОБА_1 : «Окрім того, хочу наголосити, що командуючий Військово-морськими силами адмірал ОСОБА_1, якому Військовою прокуратурою оголошена підозра за держзраду, … перевищення службових повноважень»; зобов`язати Генеральну прокуратуру України спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , шляхом проведення брифінгу, на якому повідомити про прийняте судове рішення у цій справі та зачитати резолютивну частину цього рішення не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили; зобов`язати Генеральну прокуратуру України спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом опублікування в мережі Інтернет на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (www.gp.gov.ua) в розділі «Новини» тексту судового рішення у цій справі тим самим шрифтом, що і спростовувана інформація не пізніше одного тижня з дня набрання рішенням законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відбувся брифінг, на якому заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор ОСОБА_2 повідомив інформацію, яка стосується позивача, наступного змісту: «Окрім того, хочу наголосити, що командуючий Військово-морськими силами адмірал ОСОБА_1, якому Військовою прокуратурою оголошена підозра за держзраду, дезертирство і т.д., перевищення службових повноважень, був рекомендований і призначений Верховним Головнокомандувачем ОСОБА_3 на посаду командуючого Військово-морських сил у серпні 2012 року за клопотанням начальника Генерального штабу Замани і поданням міністра оборони ОСОБА_4, якому також оголошена підозра за державну зраду і оголошений він у розшук». ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (www.gp.gov.ua) в розділі «Новини» було розміщено відеозапис зазначеного брифінгу. Позивач зазначає, що поширення інформації, яка його стосується, відбулося шляхом її повідомлення в публічному виступі, а саме під час брифінгу Головного військового прокурора ОСОБА_2 . Відеозапис брифінгу був розміщений відповідачем на офіційному веб сайті Генеральної прокуратури України, а, відтак, ця інформація була поширена серед широкого кола осіб (користувачів мережі Інтернет, журналістів, телеглядачів та іншого кола осіб). Поширюючи вищевказану інформацію, відповідачем було порушено права, свободи і законні інтереси позивача, а також основні принципи інформаційних відносин, оскільки він повідомив інформацію про позивача, яка не відповідає дійсності. ОСОБА_1 вказує на те, що йому не оголошувалося про підозру за державну зраду та перевищення службових повноважень. Згідно листа Генеральної прокуратури України від 22 березня 2019 року Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України не здійснюється досудове розслідування та процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях за підозрою позивача, у тому числі, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 111, 426-1 КК України. Позивач зазначає, що поширена недостовірна інформація є негативною, оскільки вона вказує на порушення норм чинного законодавства, створює негативну оцінку позивача, як особи, причетної до протиправних заходів в Україні, що на думку ОСОБА_1 , порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 рокупозов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 30 Закону України «Про інформацію». Судом вирішено, що висловлювання за держраду, перевищення службових повноважень є висловлюванням, що містить фактичні дані. Фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежування цих термінів лежить в основу захисту права на честь та гідність як основних немайнових прав. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Позивач, як адмірал та колишній командувач Військово-морськими силами, є публічною особою. Кримінальні справи, про які повідомлено на брифінгу, є резонансними, а тому важко знайти баланс між «стриманістю та делікатністю», про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини, та резонансністю справи і вимогами суспільства бути проінформованим про їхній перебіг. Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 408 КК України (дезертирство), є суміжною з об`єктивною стороною злочину, передбаченого ст. 111 КК України (державна зрада), яка полягає у переході на бік ворога, який має відбутися в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту. Головний військовий прокурор виразив оціночні судження та власну оцінку (позицію) про можливу наявність у діях позивача держради, перевищення службових повноважень, не повідомляючи відповідні статті КК України. У матеріалах справи відсутні докази, які свідчили б про те, що оскаржувану інформацію про позивача поширено з явним злим умислом, та які доводили б наявність з боку посадової особи відповідача цілеспрямованих дій на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Інформація, яка зазначена судом як недостовірна, є лише оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню. Суд не зазначив належних та допустимих доказів, що оспорювана інформація якимось чином порушує особисті немайнові права, завдала шкоди особистим немайновим благам або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що інформація, яка була поширена відносно нього, є фактичними твердженнями, які не відповідають дійсності та викладені неправдиво. Факт відсутності повідомлення про підозру та його невручення позивачу за ст. 111 КК України та ст. 364 КК України перевірений та встановлений під час розгляду справи у суді першої інстанції та відповідачем не заперечується. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. На органи прокуратури не покладено обов`язку та не визначено право критикувати, виражати своє суб`єктивне судження щодо осіб, стосовно яких здійснюється кримінальне провадження. Органи прокуратури не є та не можуть бути суб`єктами громадської критики. Декларація про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації не розповсюджується на органи прокуратури. Брифінг як спосіб інформування суспільства про роботу органів прокуратури, не є місцем висловлювання оціночних суджень, думки, переконання, критичної оцінки певних фактів і недоліків.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відбувся брифінг, на якому заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор ОСОБА_2 повідомив інформацію, яка стосується ОСОБА_1 , наступного змісту: «Окрім того, хочу наголосити, що командуючий Військово-морськими силами адмірал ОСОБА_1, якому Військовою прокуратурою оголошена підозра за держзраду, дезертирство і т.д., перевищення службових повноважень, був рекомендований і призначений Верховним Головнокомандувачем ОСОБА_3 на посаду командуючого Військово-морських сил у серпні 2012 року за клопотанням начальника Генерального штабу Замани і поданням міністра оборони ОСОБА_4, якому також оголошена підозра за державну зраду і оголошений він у розшук» (а.с.8-10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання містять фактичні дані, оскільки вказують на факт оголошення (повідомлення) позивачу підозри про вчинення ним кримінальних правопорушень. Відповідач на брифінгу проінформував про факт повідомлення позивачу про підозру у вчиненні державної зради, дезертирства та інших злочинів, що прямо свідчить про те, що така інформація не може бути оціночними судженнями, а є фактичним твердженням. Висловлювання відповідача є фактичними твердженнями, які не відповідають дійсності та викладені неправдиво, а, відтак, така інформація є недостовірною та підлягає спростуванню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У пунктах 15, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено судам, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Правову позицію щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти» висловив ЄСПЛ. Так, у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Частиною 2 ст. 302 ЦК України визначено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 відповідачем було поширено інформацію, яка полягає у тому, що позивачу Військовою прокуратурою оголошена підозра за держраду та перевищення службових повноважень. Позивач зазначає, що така інформація порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона не відповідає дійсності.

Заперечуючи проти позовних вимог, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що поширена відносно ОСОБА_1 інформація є оціночним судженням та власною оцінкою (позицією) Головного військового прокурора про можливу наявність у діях позивача держради, перевищення службовий повноважень, не повідомляючи відповідні статті КК України.

Однак, такі доводи відповідача апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки поширена інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто, обставина про оголошення позивачу підозри у вчиненні кримінальних правопорушень та є констатацією факту з боку автора.

Апеляційний суд вважає, що поширена інформація є фактичними твердженнями і її відповідність дійсності можна перевірити та встановити під час розгляду справи судом.

У даному випадку конкретні факти поведінки (дій) позивача, поширені на брифінгу та на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України можливо перевірити, а достовірність таких повідомлених фактів має довести насамперед відповідач.

У той же час, докази того, що позивачу було оголошено підозру за державну зраду та перевищення службових повноважень, не були надані відповідачем під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора посилається на те, що позивач є публічною особою, кримінальні справи, про які повідомлено на брифінгу, є резонансними, а тому важко знайти баланс між «стриманістю та делікатністю».

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому, суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Хоча публічна особа повинна бути готова до підвищеного рівня критики, однак, інформація, яка повідомляється про неї суспільству, має відповідати дійсності.

Як встановлено судом, Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури не здійснюється досудове розслідування та процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях за підозрою ОСОБА_1 , у тому числі, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 111, 426-1 КК України (а.с.13).

Доводи відповідача щодо суміжності об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 111 КК України (державна зрада), з об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ст. 408 КК України (дезертирство), є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки родові об`єкти цих злочинів є відмінними, а санкції цих статей передбачають різну міру покарання. У зв`язку з цим, ці злочини не можна розцінювати як суміжні.

Форма умислу, з яким була поширена інформація щодо позивача, значення немає, оскільки під час розгляду справи дослідженню підлягає достовірність та правдивість такої інформації.

Посилаючись на те, що суд не зазначив належних та допустимих доказів, що оспорювана інформація якимось чином порушує особисті немайнові права позивача, відповідач не звернув увагу на те, що сам факт поширення інформації, яка не відповідає дійсності, вже свідчить про порушення прав ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та зазначеними доводами апеляційної скарги не спростовуються, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.