Постанова

Іменем України

18 червня 2021 року

м. Київ

справа № 643/16291/17

провадження № 61-18453св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жамойда Галина Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 а на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року у складі судді Єрмак Н. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у складі суддів Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» (далі - ПАТ «Дельта-Банк»), просив визнати недійсним кредитний договір, укладений між ним та ПАТ «Укрсиббанк», визнати припиненою поруку за договором поруки, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 , визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ним та АКІБ «Укрсиббанк», зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жамойду Г. М. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження нерухомого майна, яке передано в іпотеку.

Підставами для визнання кредитного договору недійсним зазначав невиконання переддоговірної роботи з позичальником, вказав, що розрахунок сукупної вартості кредиту на дату підписання кредитного договору № 0 від 10 вересня 2008 року не відповідав вимогам статті11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначив, що умови спірного кредитного договору встановлюють дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, що суперечить положеннямпункту 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Йому при підписанні кредитного договору не було надано інформацію стосовно сукупної вартості кредиту для споживача. У спірному кредитному договорі відповідач не зазначив, що він є уповноваженим банком або має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій.Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно з умовами кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитому доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону відповідач перекладаєвиключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 позов подав більше, ніж через дев`ять років після укладення договору кредиту і додаткових угод до нього. Суд встановив, що в момент підписання кредитного договору та додаткових угод ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма умовами договору, ним не доведено жодними належними доказами те, що банк не надав йому як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування повної інформації про умови кредитування та детальний розпис загальної вартості кредиту, дійшов висновку, що ОСОБА_1 не навівжодних належних аргументів, які б підтверджували несправедливість спірних договорів, суперечність їх змісту вимогам закону. Суд вказав, що позовні вимоги щодо зобов`язання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г. М. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку, задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору.Стосовно визнання недійсним договору поруки суд зазначив, що позивач звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 , яка не є стороною у справі, а рішення суду безпосередньо впливає на її права та обов`язки, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Суд відхилив посилання відповідачів на спливпозовної давності, встановивши, що у цій справі позовнадавність не сплинула, оскільки відповідно до кредитного договору строком виконання зобов`язання зазначено 10 вересня 2015 року, а позивач звернувся до суду 14 грудня 2017 року.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у пункті 3.1 кредитного договору сторони дійшли згоди, що на дату кладення договору позичальник ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банку, що викладені у додатку № 3 до договору, перед укладенням цього договору він отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», він ознайомлений і погоджується: з умовами усіх додатків до цього договору, з правилами (договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», які є невід`ємною частиною договору, він або його уповноважений представник отримав оригінал цього договору з усіма додатками в день його підписання. Таким чином, недоведеним є посилання позивача на те, що при укладенні спірного кредитного договору йому не було надано, або надано не в повному обсязі інформація, якає обов`язковою для такого виду договорів. Що стосується посилань позивача на неправомірну зміну відсоткової ставки, то підстави для її збільшення за кредитним договором були визначені у розділі 5 Правил (договірних умов) споживчого кредитування. Зі змісту цихправил випливає, що згідно з їх умовамивизначений вичерпний перелік підстав для збільшення відсоткової ставки за кредитним договором. Зазначені підстави не пов`язані з одностороннім бажанням банку змінити розмір відсоткової ставки і фактично зводяться до вимог належного виконання позичальником умов кредитного договору чи негативних економічних процесів в країні. У випадку належного виконання умов договору збільшення відсоткової ставки неможливе. Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що у ПАТ «УкрСиббанк» не було генеральної ліцензії на ведення операцій із валютними цінностями, встановлено, що у ПАТ «УкрСиббанк» наявні банківська ліцензія від 28 жовтня 1991 року № 57, дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями від 19 листопада 2002 року, що у сукупності є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Місцевий суд правильно зазначив, що позивач звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 , яка не є стороною у справі, а рішення суду безпосередньо впливає на її права та обов`язки, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Суд апеляційної інстанції також відхилив посилання ПАТ «Дельта Банк» на сплив позовної давності, оскільки правовідносини споживчого кредитування є триваючими у часі та відповідно до кредитного договору строком виконання зобов`язання зазначено 10 вересня 2015 року, а позивач, який є слабкою стороною договору, з огляду на відсутність спеціальних знань, звернувся до суду 14 грудня 2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати судові рішення та задовольнити позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особа, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не виконав переддоговірної роботи з позичальником, йому не було надано інформацію стосовно сукупної вартості кредиту для споживача, розрахунок сукупної вартості кредиту на дату підписання кредитного договору № 0 від 10 вересня 2008 року не відповідав до вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; умови спірного кредитного договору встановлюють дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, що суперечить положенням пункту 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У спірному кредитному договорі відповідач не зазначив, що він є уповноваженим банком або має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій. Несправедливими є також умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно з умовами кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування ним у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону відповідач перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг. Суд першої інстанції відмовив йому у задоволенні клопотання щодо проведення судово-економічної експертизи та витребування оригіналів договорів.

Аргументи інших учасників справи

Правом на звернення із відзивом на касаційну скаргу відповідачі не скористалися.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 вересня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 248 800 доларів США зі сплатою 14,5 процентів річних з щомісячним погашенням основної заборгованості та кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 10 вересня 2015року. Між сторонами підписано додаткові угоди № 0 та № 0 від 30 січня 2009, № від 31 березня 2009 року про зміну схем погашення кредиту.

Між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» 10вересня 2008 рокуукладений іпотечний договір, за яким позивач передав банку в іпотеку належне йому майно, а саменежитлову будівлю, загальною площею 207,4 кв. м., літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Для забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, погашення інших можливих витрат між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 228222 від10 вересня 2008 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зообов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень, закріплених у пункті 2 частини першої, частинах другій та шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

У пункті 3.1 кредитного договору сторони дійшли згоди, що на дату кладення договору позичальник ознайомлений з усіма тарифами за розрахунково-касовимому обслуговуванням та тарифами банку, що викладені у додатку № 3 до договору, перед укладенням цього договору вінпозичальник отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», про те, що він ознайомлений і погоджується з умовами усіх додатків до цього договору, що він ознайомлений і погоджується з правилами (договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», які є невід`ємною частиною договору, що він або його уповноважений представник отримав оригінал цього договору з усіма додатками в день його підписання.

Врахувавши зазначені вимоги закону та умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма умовами договору, а також надав позивачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових.

Підписання ОСОБА_1 кредитного договору та графіку платежів свідчить про досягнення сторонами угоди стосовно всіх істотних умов договору та його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також вказує на те, що його намір був спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору ОСОБА_1 не зазначив.

Правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника, позбавлення його поміркованого, ефективного вибору з боку банку, з урахуванням вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, судами не встановлені. Позивач не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав, усвідомлюючи зміст умов договору, зокрема і валюту договору.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що умови спірного кредитного договору встановлюють дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом Правил споживчого кредитування ПАТ «Укрсиббанк» за користування кредитними коштами, процентна ставка встановлюється у розмірі, визначеному в договорі. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір відсоткової ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором, якщо інше не встановлено кредитним договором. Нарахування відсоткової ставки у подвійному розмірі на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі. Відсотки нараховуються на прострочену суму основного боргу за встановленою ставкою у подвійному розмірі до моменту погашення такої заборгованості.

Таким чином, умови кредитного договору передбачають нарахування та сплату щомісячних відсотків, тобто розміру відсоткової ставки за користування кредитом у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та підвищених відсотків - розміру підвищеної відсоткової ставки за користування кредитом у разі порушення строків погашення кредиту. При цьому у разі дотримання графіку внесення платежів відсоткова ставка як плата за користування кредитними коштами залишається у погодженому сторонами розмірі.

Тобто, нарахування підвищеної відсоткової ставки не є збільшенням розміру плати за користування кредитом, оскільки є мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов`язання, а умови кредитного договору не визначають право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за кредитом, тому не є дискримінаційними стосовно споживача.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 рокуу справі № 6-75цс15.

ОСОБА_1 є стороною оспорюваного кредитного договору, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору почався 10 вересня 2008 року та закінчився 10 вересня 2011 року.

При вирішенні справи суди обумовили початковий момент пребігу позовної давності із кінцевим терміном повернення кредиту, що свідчить про неправильне застосування положень про позовну давність, проте такі висновки судів не призвели до неправильного вирішення спору, оскільки сплив позовної давності застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

У задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування строків звернення до суду.

Безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що успірному кредитному договорі відповідач не зазначив, що він є уповноваженим банком або має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій.

Встановлено, що у ПАТ «УкрСиббанк» наявні банківська ліцензія від 28 жовтня 1991 року № 57, дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями від 19 листопада 2002 року, що у сукупності є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання щодо проведення судово-економічної експертизи та витребування оригіналів договорів, не впливають на законність судових рішень у справі, оскільки за змістом статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів. Разом з тим, відмова у задоволенні клопотань позивача обгрунтована належним чином.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 а залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко