Справа № 274/2442/17
Провадження № 2/0274/250/21
Рішення

Іменем України

09.02.2021 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки, представника відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В с т а н о в и в :

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідачки борг за договором позики від 01.08.2013 року в розмірі 206416, 26 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до розписки від 01.08.2013 року ОСОБА_4 позичила у нього 100 000 грн., які зобов`язалася повернути до 31.12.2015 року. Однак в зазначений термін і до теперішнього часу відповідачка свого зобов"язання не виконала. За порушення строків повернення позики відповідачка зобов"язалась сплачувати пеню (неустойку) - 5 % від суми позики. На неодноразові звернення відповідачка не реагує. Станом на 31.05.2017 року заборгованість відповідачки становить 206416.26 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи позовної заяви підтримали з підстав зазначених в ній, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача зазначив, що оскільки боргова розписка від 01.08.2013 року знаходиться у позивача, отже відповідачка позику йому не повернула. Вказують на те, що позивачка в період з 13.01.2012 року по 30.08.2016 року працювала у позивача на посаді завідуючої складом. В період трудових відносин позивач добровільно надав відповідачці чисті аркуша паперу формату А4 на яких був його підпис та печатка, як ФОП, ці аркуші паперу, позивач надав відповідачці для їх використання у період його тимчасової відсутності на робочому місці, з метою забезпечення безперервної підприємницької діяльності. Вважають, що відповідачка після отримання нею позову у даній справі, використала вказаний аркуш паперу з власних корисливих мотивів і написала на ньому текст розписки від 11.12.2015 року з метою неповернення позивачу позики, а також з метою введення суду в оману відносно дійсних обставин справи.

Відповідачка та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що наведена позивачем інформація у позовній заяві про невиконання відповідачкою свого зобов"язання є неправдивою, оскільки позичені згідно розписки кошти в сумі 100 000,00 грн, вона повністю повернула позивачу ще до закінчення терміну позики, а саме 11 грудня 2015 року, що підтверджується розпискою про повернення позики від 11.12.2015 року за їх з позивачем підписами та відбитком печатки підприємства " Приватне підприємство ОСОБА_3 " в якому вони деякий час разом працювали.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01 серпня 2013 року між ОСОБА_3 ( позикодавець) та ОСОБА_4 ( позичальник) укладений договір позики, згідно з умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняла у позику ( борг) грошові кошти в розмірі 100 000 ( сто тисяч) грн. Позичальник зобов"язалася повернути кошти в термін до 01.08.2016 року. В разі несвоєчасного розрахунку, зобов"язалася виплачувати щомісячно 5% від позиченої суми ( а.с. 23 - оригінал розписки).

Як вбачається з копії розписки від 11.12.2015 року, оригінал якої знаходиться у відповідачки, позичальник в присутності позикодавця склала розписку про те, що 11.12.2015 року вона передала, а позичальник особисто отримав від неї кошти в сумі 100 000 ( сто тисяч) грн., які вона позичала у нього 01.08.2013 року, про що у позикодавця є розписка. Позика повернута достроково, претензій до позичальника немає. Достовірність повернення позики сторони підтвердили своїми підписами ( а.с.44).

Предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за вказаним договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку повернення коштів.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Сторонами визнається факт укладення договору позики та отримання відповідачем спірної суми коштів, однак позивачем не визнається факт дострокового повернення відповідачкою отриманих у позику коштів.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Зокрема, у справі встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору оригінал договору позики з розпискою позичальника про отримання суми позики, знаходився у позивача (позикодавця), однак у відповідачки знаходиться розписка позивача про дострокове отримання ним суми позики, а також про те, що претензій до відповідачки він не має.

Позивач та його представник вказують на те, що дана розписка є підробленою, вона написана не особисто позивачем, а відповідачкою, а також на ній стоїть відбиток особистої печатки позивача, як ФОП, між тим, позивач надав відповідачці позику як фізична особа, а не як ФОП.

Суд не погоджується з доводами сторони позивача про те, що розписка про одержання виконання зобов`язання має бути написана тільки власноручно позичальником, адже зі змісту ст. 545 ЦПК України не вбачається прямої заборони щодо написання тексту розписки від імені позичальника іншою особою ( наприклад нотаріусом).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи 27.11.2019 року судом було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення судово - технічної експертизи. Призначено судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Науково дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Житомирській області (10001, м.Житомир, Старий Бульвар, 5/37).

На вирішення експертизи були поставлені наступні питання:

1. Чи відповідає давність виконання розписки вказаній на ній даті - 11.12.2015?

2. Чи виконані частини розписки, а саме рукописний текст, підпис ОСОБА_3 , підпис ОСОБА_4 , відбиток печатки підприємця ОСОБА_3 , одночасно чи в різний час? ( а.с. 121-122).

04.02.2020 року на адресу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області надійшло повідомлення від судового ОСОБА_5 про неможливість проведення судової експертизи від 30.012.2020 року. Як зазначив експерт поставлені на вирішення експертизи запитання не можуть бути вирішені у зв"язку з відсутністю у Житомирському НДЕКЦ МВС фахівця, який має кваліфікацію судового експерта з правом проведення технічної експеризи документів за експертною спеціальністю 2.2. " Дослідження матеріалів документів" ( а.с. 131-132).

30.06.2020 року ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області призначено судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Житомирського відділення Київського НДІСЕ ( 10014, м. Житомир, вул. Театральна, 17/20, офіс 512).

На вирішення експертизи поставлені аналогічні запитання, що і в ухвалі суду від 27.11.2019 року ( а.с. 155-156).

28.07.2020 року Житомирським відділенням КНДІСЕ залишено ухвалу суду від 30.06.2020 року без виконання, в зв"язку з відсутністю фахівців за спеціальностями 2.2 " Дослідження матеріалів документів", 2.3 " Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів" ( а.с.158).

Втрете аналогічну експертизу призначено ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.11.2020 року ( а.с. 170-171, 180).

Згідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Представник позивача вказує на те, що експертиза не проведене з вини відповідачки, оскільки вона відмовилася надати експертам дозвіл на пошкодження досліджуваного тексту, підписів і відбитку печатки, вказаних у розписці від 11.12.2015 року . Зазначив, що свою відмову відповідачка не обґрунтувала жодним чином. Однак дані обставини вказані представником позивача не відповідають дійсності, оскільки в судовому засіданні 26.01.2021 року позивач відмовився здійснювати оплату послуг експертів, тому протокольною ухвалою суду витребувано без виконання ухвалу суду про призначення судово - технічної експертизи від 10.11.2020 року.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Тому посилання сторони позивача на те, що суд безпідставно не допитав свідків, які б могли спростувати доводи відповідачки про те, що вона повернула позивачу позику, є необґрунтованими, оскільки чинними нормами ЦК України чітко передбачено, що доказам повернення позики позичальником є наявність у нього оригіналу боргової розписки або розписка позикодавця про одержання виконання зобов"язання повністю або частково.

Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку, що оскільки позивачем не підтверджено факт підробки розписки від 11.12.2015 року, яка наявна у відповідачки, також не доведено наявність боргових зобов"язань у відповідачки перед ним як станом на день пред"явлення позову до суду так і на день винесення судом рішення, тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції № 46 від 29.12.2017 року відповідачкою було сплачено судовий збір за заяву про перегляд заочного рішення суду в розмірі 340 грн. 40 коп., тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені відповідачкою судові витрати підлягають стягненню з позивача на її користь відповідачки.

Керуючись ст. ст. 4,12- 13, 76-81,141, 258-261, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені неї судові витрати в розмірі 340, 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 12 лютог0 2021 року.

Головуючий Т.М. Вдовиченко