ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2021 року

м. Київ

справа № 640/22879/14-ц

провадження № 61-12св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», подану його представником Збицькою Елліною Павлівною, на рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді

Бородіної Н. М., та постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)

«ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 7 квітня 2008 року Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-7-7/058/2008, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою 5,99% річних з кінцевим терміном повернення до 7 квітня 2017 року.

7 квітня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено окремі договори поруки

№ SR 707/058/2008 та № SR 707/058/2008/1 відповідно, за умовами яких останні поручилися солідарно з ОСОБА_1 відповідати за виконання нею зобов`язань за кредитним договором № ML-7-7/058/2008 від 7 квітня 2008 року та договорами поруки, укладеними на його забезпечення.

Вказувало, що 29 жовтня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором № ML-7-7/058/2008 від 7 квітня 2008 року.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, а саме, починаючи з 8 вересня 2008 року, припинила сплачувати періодичні платежі на погашення кредиту, а в подальшому і проценти, у зв`язку з чим за період

з 8 вересня 2008 року до 5 вересня 2014 року їй нараховано заборгованість за кредитом у розмірі 91 481 доларів США, заборгованість за процентами у розмірі 15 121,06 доларів США та пеню у розмірі 4 874 930,59 грн.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, позивач відповідно до частини другої

статті 1050 ЦК України та пункту 1.9 кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором, надіславши їй письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів

За таких обставин просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № ML- 7-7/058/2008

від 7 квітня 2008 року у загальному розмірі 6 210 528,01 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з позичальника, суд першої інстанції виходив з того, що, пред`явивши 2 червня 2011 року вимогу ОСОБА_1 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплату процентів за користування ними та пені, позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, тому перебіг позовної давності розпочався після спливу 30 днів з дня одержання такої вимоги, тобто з 6 липня 2011 року. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звернення банка у грудні 2014 року із даним позовом відбулось поза межами позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявила

ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пред`явив до поручителів вимогу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (5 липня 2011 року), тому порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилась на підставі частини четвертої

статті 559 ЦК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 з підстав спливу позовної давності, а позову в частині стягнення заборгованості

з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з підстав його необґрунтованості, оскільки порука припинена, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2018 року представник ТОВ «ОТП Факторинг» Збицька Е. П. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просила скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про зміну банком строку кредитування шляхом направлення вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань, оскільки таку вимогу банк позичальнику не направляв. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки поясненням представника позивача про ненаправлення позичальнику досудової вимоги, не дослідив оригінал такої вимоги і безпідставно зазначив у постанові про те, що позивач не заперечує обставин щодо отримання позичальником вказаної досудової вимоги 5 червня 2011 року.

Суди попередніх інстанцій не врахували відсутність доказів, які вказують про направлення банком та отримання позичальником вказаної досудової вимоги, тому дійшли передчасного висновку про початок перебігу позовної давності

з 6 липня 2011 року.

Також заявник вказує на помилковість висновків судів про припинення поруки у повному обсязі, оскільки основним зобов`язанням визначено повернення кредиту щомісячними платежами, тому перебіг строку припинення поруки повинен обраховуватись за кожним платежем окремо. Заявник вважає чинною поруку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за щомісячними платежами, які підлягали сплаті з 9 червня 2014 року до 7 квітня 2017 року.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг», у якому посилалась на безпідставність її доводів та відповідність висновків судів нормам матеріального і процесуального права. Просила врахувати, що позивач не спростував належними і допустимими доказами обставини щодо направлення їй дострокової вимоги позичальнику та отримання такої вимоги.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 8 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 2 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 7 квітня 2008 року

ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ML-7-7/058/2008, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою 5,99% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 7 квітня 2017 року.

Належне виконання позичальником умов вказаного кредитного договору забезпечено укладеними 7 квітня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 окремими договорами поруки № SR 707/058/2008 та № SR 707/058/2008/1 відповідно.

Суди встановили, що 29 жовтня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н, за яким до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором № ML-7-7/058/2008 від 7 квітня 2008 року та договорами поруки, укладеними на його забезпечення.

ОСОБА_1 не виконувала умови кредитного договору і, починаючи з 8 вересня 2008 року, припинила вносити щомісячні платежі на погашення кредиту та процентів, тому має заборгованість за період з 8 вересня 2008 року до 5 вересня 2014 року, яка складається із заборгованості за кредитом

у розмірі 91 481 доларів США, заборгованості за процентами

у розмірі 15 121,06 доларів США та пені у розмірі 4 874 930,59 грн.

Суди встановили, що ТОВ «ОТП Факторинг України» 2 червня 2011 року надіслало ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом та пені протягом

30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги. Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 5 червня 2011 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статей 526, 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що згідно з умовами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк кредитор може вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно

до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Тобто у випадку пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, такими діями кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Пунктом 1.9.1 кредитного договору передбачено, що, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не включно, встановлених пунктами 2.3.7 та статтею 3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення (далі - «вимога»). При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати направлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» скористалося наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9.1 кредитного договору правом і пред`явило до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань. Також суди встановили, що таку вимогу ОСОБА_1 отримала 5 червня 2011 року.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що, пред`явивши 2 червня 2011 року вимогу ОСОБА_1 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплату процентів за користування ними та пені, позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, тому перебіг позовної давності розпочався після спливу 30 днів з дня одержання такої вимоги, тобто з 6 липня 2011 року.

Доводи касаційної скарги про те, що дострокова вимога не направлялась позичальнику та не була нею отримана, спростовуються висновками судів попередніх інстанцій і дослідженими доказами.

Касаційний суд враховує, що у судовому засіданні в апеляційному суді представник позивача не заперечував проти факту існування дострокової вимоги, проте зазначив про відсутність у матеріалах кредитної справи доказів направлення такої вимоги позичальнику та її отримання. При цьому відповідач надала судам примірник дострокової вимоги і доданого до неї розрахунку заборгованості та визнала обставини отримання такої вимоги 5 червня

2011 року, доказів на спростування яких представник позивача не надав.

Такі доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Касаційний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову до поручителів, виходячи з наступного.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою, порукою.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зазначив, що 2 червня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило позичальнику досудову вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з дати отримання вимоги, що свідчить про зміну кредитором строку виконання основного зобов`язання, тому банк мав право пред`явити позов до поручителів протягом шести місяців від дня порушення поручителем встановленого строку для дострокового повернення кредиту, однак із позовом до суду звернувся лише у грудні 2014 року, тобто за межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, що є підставою для визнання поруки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 припиненою та відсутність підстав для їх солідарної відповідальності з позичальником за вказаним кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що порука за щомісячними платежами за період з 9 червня 2014 року до 7 квітня 2017 року є чинною, відхиляються касаційним судом, оскільки судами встановлено, що позивач змінив строк виконання основного зобов`язання на 6 липня 2011 року і з цього часу у нього виникло право вимагати від позичальника та поручителів виконання зобов`язання у повному обсязі.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги у вказаній частині без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про відхилення доводів позивача щодо переривання позовної давності.

В обґрунтування переривання позовної давності позивач вказував, що

ОСОБА_1 12 листопада 2012 року та 2 квітня 2013 року зверталась до кредитора із заявами про реструктуризацію боргу.

Відхиляючи вказані посилання позивача, апеляційний суд зазначив про ненадання позивачем доказів розгляду заяв позичальника та проведення реструктуризації заборгованості із визначенням порядку і строків її погашення, тому вважав відсутніми підстави вважати перерваним перебіг позовної давності.

Дійшовши такого висновку, апеляційний суд не врахував, що про переривання позовної давності вказують дії боржника, а бездіяльність кредитора після вчинення відповідних дій боржником не свідчить про те, що таке переривання не відбулось.

Так, згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. До таких може відноситися лист, зміст якого свідчить, що боржник визнає існування боргу і бажає відновити погашення боргу.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі

№ 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі

№ 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Формально пославшись на відсутність доказів розгляду ТОВ «ОТП Факторинг України» заяв ОСОБА_1 про реструктуризацію боргу, суд апеляційної інстанції не дослідив зміст вказаних заяв та не перевірив, чи свідчить подання позичальником таких заяв про визнання боргу.

В силу статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо дій позичальника, які, на думку позивача, свідчать про переривання позовної давності, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею у цій частині справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, надати оцінку доводам позивача про переривання позовної давності та дослідити подані та їх підтвердження докази, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Також апеляційному суду необхідно врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 410, 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», подану його представником Збицькою Елліною Павлівною, задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук