ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2021 року

м. Харків

справа №635/6160/20

провадження № 22-ц/818/3305/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитуу розмірі 30 853,75 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 12 квітня 2011 року в загальному розмірі 30 953,75 грн.Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 102 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» пропущено строки позовної давності; просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення суми заборгованості за кредитним договором б/н від 12 квітня 2011 року в розмірі 30 953,75 грн. посилаючись на те, що 12 квітня 2011 року позивач оформив відповідачу кредитну картку № НОМЕР_1 з кредитним лімітом 3 900,00 гривень та строком дії до 2015 року; вказана картка є єдиною карткою з кредитним лімітом, яку ОСОБА_1 отримувала. Протягом строку/ дії вказаної картки відповідач здійснювала зарахування грошових коштів на неї, які були призначені для погашення використаних сум кредиту. Останнє зарахування здійснено відповідачем 02 лютого 2015 року, після цього ОСОБА_1 не здійснювала жодних перерахувань грошових коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , оскільки строк дії картки скінчився і проведення фінансових операцій за карткою стало не можливо. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності щодо основної частини та додаткових вимог про стягнення з ОСОБА_1 відсотків вартості обслуговування заборгованості за кредитом, комісії, штрафів за прострочення виконання грошового зобов`язання та інших нарахувань, оскільки право звернення до суду з позовом виникло у позивача 02 квітня 2015 року, відтак річний строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій та інших платежів за кредитом сплив 03 березня 2016 року; трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення неоплаченої частини кредиту - 05 березня 2018 року; позивачем не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності.

АТ КБ «ПриватБанк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому змінив розмір заборгованості, з якої вбачається, що стягненню підлягає тіло кредиту у розмірі 23 534,34 грн., сума за простроченими відсотками 6 377,88 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг б/н від 12 квітня 2011 року, тому суд вважає що сума заборгованості в загальному розмірі 30 953,75 грн. підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі, при цьому виходить з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором від 12 квітня 2011 року у добровільному порядку, розмір базової процентної ставки визначений в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 12 квітня 2011 року, яка підписана відповідачем, а беззаперечних доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України, суду не надано.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 квітня 2011 року ОСОБА_1 власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання к Умовам та Правилам надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». З тексту даної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 висловила свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, просить відкрити їй рахунок та надати зазначені в заяві послуги, зокрема кредитну картку (а.с. 15).

12 квітня 2011 року ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторонами погоджено умови кредитування (а.с. 16 ).

З даної довідки вбачається, що сторонами досягнуто згоди про розмір процентної ставки, пені та штрафу, а саме: базова відсоткова ставка на місяць становить 3,0 проценти, розмір щомісячних платежів 7 процентів від заборгованості, але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня = пеня (1) + пеня (2), де: пеня (1) = (базова процентна ставка за договором)/30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1 проценту від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше). Розмір штрафів при порушенні термінів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів: 500 грн. + 5 процентів від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісії) (а.с. 16).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

12 квітня 2011 року ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторонами погоджено умови кредитування(відсотки, пня та штрафи) (а.с. 16).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що нараховані відсотки є неустойкою, судовою колегією не приймаються, оскільки суперечать вимогам діючого законодавства України.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 28.07.2020 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 12 квітня 2011 року становить 30 953,75 грн., з яких: 23 534,34 грн. заборгованість за тілом кредиту; 7 419,41 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідачем підписана довідка про умови кредитування, де вказана початкова базова відсоткова ставка в розмірі 3% на місяць тобто 36% на рік, то заборгованість за процентами слід рахувати саме за цією відсотковою ставкою.

Сума заборгованості відповідача за відсотками в межах строку кредитування становить 6 377,88 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка наполягала на застосуванні строків позовної давності (а.с.71-74).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 28.07.2020 року свідчить про те, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору від 12.04.2011 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , остання з них має термін дії до 08/2022 року (а.с.14).

Посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачем загальних строків давності, - не приймаються до уваги, оскільки строк перевипущеної картки встановлений до 08/22.

Колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором б/н від 12.04.2011 року у розмірі 29 912,22 грн., яка складається: з суми заборгованості за тілом кредиту 23 534,34 грн. иа з суми за простроченими відсотками в межах строку кредитування 6 377,88 грн.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного рішення суду першої інстанції слід змінити в частині роміру стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а саме: на 96,64 % (з 30 953,75 грн. на 29 912,22 грн.), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2 031,37 грн. (96,64% від 2 102,00 грн.).

Проте апеляційна скарга відповідача також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 3,36 %, тому з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 105,94 грн. (3,36 % від 3 153,00 грн.).

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір у розмірі 1 925,43 грн. (2 031,37 грн. -105,94 грн.).

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2021 року змінити.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 12 квітня 2011 року у розмірі 29 912,22 грн., яка складається: з суми заборгованості за тілом кредиту 23 534,34 грн., з суми за простроченими відсотками в межах строку кредитування 6 377,88 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 925,43 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський