Єдиний унікальний номер 341/899/20
Номер провадження 2/341/121/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

27 січня 2021 року Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого-судді Гаполяка Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Галичі за відсутності учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , органу державної влади: орган опіки та піклування виконавчого комітету Більшівцівської об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька,-

в с т а н о в и в :

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , органу державної влади: органу опіки та піклування виконавчого комітету Більшівцівської об`єднаної територіальної громади з вимогами:

- надати їй дозвіл на виїзд - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 зараз та до повноліття;

- дозволити їй без згоди батька ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводження малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття, вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування вимог позивачка покликається на те, що 06 травня 2016 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. В шлюбі народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2018 року шлюб між ними розірвано, дочку залишено проживати з нею. Зазначає, що після розірвання шлюбу належним чином виконує свої батьківські обов`язки, утримує та виховує дочку особисто, належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. З метою підвищення рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку, покращення стану здоров`я дитини має намір намір повезти свою дитину за кордон до країнах ближнього та дальнього зарубіжжя. На неодноразові її звернення до відповідача з проханням оформити нотаріальну посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд дочки з кордон, останній відмовляється надати такий дозвіл. Просить суд, надати дозвіл на: тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька до досягнення повноліття, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводження дитини до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття.

Представниця позивачки - адвокатка Шевчук - Філімон Н.М. уточнивши позовні вимоги просила надати ОСОБА_1 , дозвіл на виїзд малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, за межі України, до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю у її супроводі без згоди батька з моменту вступу рішення суду в законну силу до 01 грудня 2021 року.

В судове засідання позивач та представниця позивачки - адвокатка Шевчук-Філімон Н.М. не з`явилися. Позивачкою подано до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання призначене 06 серпня, 2020 року, 17 вересня 2020 року, 12 жовтня 2020 року та 27 січня 2021 року не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, шляхом скеровування судових повісток по місцю реєстрації та проживання, а також розміщення оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України. Відзиву на позов не подав, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Орган державної влади: орган опіки та піклування виконавчого комітету Більшівцівської об`єднаної територіальної громади представника в судове засідання не скерував. Селищним головою Саноцьким В. скеровано висновок комісії з питань захисту прав дитини про надання дозволу на виїзд за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, без дозволу(згоди) батька дитини ОСОБА_2 , не заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив справу розглядати без представника органу.

2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина 1 статті 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 дав судам роз`яснення, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача в межах заявлених ним вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2018 шлюб, який було зареєстровано 06 травня 2016 року між сторонами розірвано, дочку залишено на проживання з матір`ю (а.с.8).

В шлюбі народилася дитина - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

Позивачка виготовила проїзні документи та має намір до 01 грудня 2021 року поїхати з дочкою на відпочинок за кордон, за межі України, до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю (а.с.37-39).

На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням оформити нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, останній відмовляється надати такий дозвіл.

3.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до частини 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України. Зокрема, такими підзаконними нормативно-правовими актами є Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4).

Відповідно до пунктів 1, 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 2 статтті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, ї фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). А також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Враховуючи у сукупності досліджені докази та, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки, виїзд дитини за кордон відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти її оздоровленню та загальному розвитку.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 1, пункту 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 150 СК України, статтею 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», статтями 258-259, 280-289 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Надати одноразовий дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, за межі України, до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з моменту вступу рішення суду у законну силу до 01 грудня 2021 року у супроводі матері ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду через Галицький районний суд Івано-Франківської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд судового рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;

представниця позивачки - адвокатка: Шевчук-Філімон Наталія Мирославівна, адреса робочого місця знаходження: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання якого за адресою: АДРЕСА_3 .

орган державної влади: орган опіки та піклування виконавчого комітету Більшівцівської об`єднаної територіальної громади, місцезнаходження за адресою: майдан Вічевий, 1, смт.Більшівці, Галицький р-н., Івано-Франківська обл.

Повний текст рішення складено 27 січня 2021 року.

Суддя:Т. В. Гаполяк