Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 554/1857/20

провадження № 61-9231св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження - приватний виконавець Виконавчого округу Полтавської області Райда Олександр Сергійович,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С., стягувач - ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що на виконання вироку Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2019 року у справі № 554/6586/19 в частині задоволення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 55 638,43 грн на відшкодування матеріальних збитків та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 13 500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 27 січня 2020 року добровільно сплатив на користь потерпілого ОСОБА_2 частину боргу в сумі 1 377 грн.

Проте 24 лютого 2020 року скаржник отримав від приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С.:

- постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року у виконавчому провадженні (далі - ВП) № 61338645, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця у сумі 4 681,44 грн;

- постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338393, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця у сумі 3 000 грн;

- постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року у ВП № 61339027, якою стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у сумі 1 350 грн;

- постанову про арешт майна боржника від 20 лютого 2020 року у зведеному виконавчому провадженні (далі - ЗВП) № 61341377, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у сумі 99 345,87 грн.

Скаржник зазначав, що постанови про стягнення з нього основної винагороди приватного виконавця та постанова про накладення арешту на зарплатний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в Акціонерному товаристві Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на ім`я ОСОБА_1 як працівника Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого технічного обладнання і нових технологій Колан» (далі - ПрАТ «НДІ Колан»), та об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , є незаконними.

Вказував, що арешт рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», на який перераховується заробітна плата, позбавляє його можливості отримувати нараховану заробітну плату, яка є засобом для існування. Крім того арешт накладено на квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя та єдиним житлом.

Постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки приватний виконавець стягнув таку винагороду не вчинивши жодних дій з примусового виконання судового рішення, не врахував часткове добровільне погашення боргу, не застосував принципу пропорційності при визначенні розміру винагороди до розміру фактично стягнутих сум.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив скасувати:

- постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338645, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця у сумі 4 681,44 грн;

- постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338393, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця у сумі 3 000 грн;

- постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року у ВП № 61339027, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця у сумі 1 350 грн;

- постанову про арешт майна боржника від 20 лютого 2020 року у ВП № 61341377 в частині накладення арешту на зарплатний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 як працівника ПрАТ «НДІ Колан», та об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 13 березня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що приватним виконавцем дотримано вимоги чинного законодавства щодо винесення постанов про стягнення основної винагороди.

Арешт на майно боржника, зокрема, квартиру, яка належить йому на праві власності, накладено у межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця.

Постанова приватного виконавця про накладення арешту на зарплатний рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», прийнята банком до виконання; документи, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення від банку приватному виконавцю не надходили.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 13 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги про скасування постанов приватного виконавця від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338645, ВП № 61338393, ВП № 61339027 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі: 4 681,44 грн, 3 000 грн, 1 350 грн відповідно, скасовано.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 в частині вимог про скасування постанов приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338645, ВП № 61338393, ВП №61339027 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі: 4 681,44 грн 3 000 грн, 1 350 грн відповідно, закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися до суду зі скаргою за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 13 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги про скасування постанови приватного виконавця від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Визнано незаконною та скасовано постанову приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 .

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що справа в частині оскарження постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, прийнятих у ВП № 61338645, ВП № 61338393, ВП №61339027 щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, належить до юрисдикції адміністративного суду. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16 (провадження № 12-273гс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18).

Виходячи з положень Закону України «Про виконавче провадження» судове рішення може бути виконано за рахунок коштів, які отримує боржник як заробітну плату, тому виконавець вправі накласти арешт на таку категорію грошових коштів боржника. Накладення арешту на кошти боржника, що знаходяться на рахунках у фінансовій установі, не обмежує боржника у праві і можливості отримувати заробітну плату, за винятком відрахувань, встановлених статтею 69 Закону України «Про виконавче провадження».

Також апеляційний суд зазначив, що виходячи з положень статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється у разі, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Хоча сума, щопідлягає стягненню з боржника у межах зведеного виконавчого провадження, перевищує встановлений законодавством граничний розмір заборгованості, проте накладення арешту на квартиру не є необхідним для забезпечення належного і у розумні строки примусового виконання рішення суду, оскільки матеріалами справи підтверджено добросовісність поведінки боржника при виконанні виконавчого провадження: заява про звернення стягнення на заробітну плату, добровільне часткове погашення суми боргу у рахунок виконання судового рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій 23 червня 2020 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення скарги про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно, та в цій частині залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення скарги про скасування постанов приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338645, ВП № 61338393, ВП №61339027 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі: 4 681,44 грн 3 000 грн, 1 350 грн відповідно, та постанови приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року про накладення арешту на зарплатний рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», до суду касаційної інстанції не оскаржена, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду в цій частині.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2019 року у справі № 681/316/18 (провадження № 61-40185св18).

Касаційна скарга мотивована тим, що арешт майна боржника - це необхідний захід. При цьому накладення арешту на майно не позбавляє боржника можливості користуватись та володіти цим майном, а лише тимчасово обмежує його право на відчуження цього майна до виконання рішення суду.

Висновок апеляційного суду про добросовісність поведінки боржника є помилковим, оскільки останній ухиляється від виконання судового рішення, а також перешкоджає його виконанню, оскільки лише 20 травня 2020 року ПрАТ «НДІ Колан», де ОСОБА_1 є засновником, керівником та працівником в одній особі, прийнято до виконання постанову приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату боржника.

Крім того зняття арешту з нерухомого майна боржника може призвести до відчуження ним цього майна та у подальшому ухилення від виконання судового рішення.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказував на те, що оскаржувана заявником постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, тому підстави для її скасування відсутні.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2020 року у зв`язку з обранням судді Сімоненко В. М. до Великої Палати Верховного Суду у справі було призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що вироком Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2019 року у справі номер 554/6586/19, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), і призначено йому покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 55 638,43 грн на відшкодування матеріальних збитків та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 13 500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

20 лютого 2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про відкриття ВП № 61339027 з виконання виконавчого листа № 554/6586/19, виданого 30 січня 2020 року Октябрським районним судом міста Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу та стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 1 350 грн (а. с. 18).

В цей же день приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у сумі 1 350 грн у ВП № 61339027 (а. с. 14).

20 лютого 2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про відкриття ВП № 61338393 з виконання виконавчого листа № 554/6586/19, виданого 30 січня 2020 року Октябрським районним судом міста Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди та стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 3 000 грн (а. с. 20).

В цей же день приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у сумі 3 000 грн у ВП № 61338393 (а. с. 12)

20 лютого 2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про відкриття ВП № 61338645 з виконання виконавчого листа № 554/6586/19, виданого 08 січня 2020 року Октябрським районним судом міста Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 46 814, 43 грн та стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 4 681, 44 грн (а. с. 16).

В цей же день приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 4 681,44 грн у ВП № 61338645 (а. с. 12).

У зв`язку з перебуванням у провадженні приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. кількох виконавчих проваджень щодо одного боржника постановою від 20 лютого 2020 року ВП № 61338645, № 61338393, № 61339027 об`єднані у ЗВП № 61341377 (а. с. 8).

20 лютого 2020 року у межах ЗВП №61341377 приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, а саме у розмірі 99 345, 87 грн (а. с. 10).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 20 лютого 2020 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 51).

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 25 лютого 2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 99 345,87 грн (а. с. 52-53).

17 квітня 2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника у ЗВП № 61341377, згідно з якою звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , який отримує дохід у ПрАТ «НДІ Колан», шляхом здійснення відрахування із доходів боржника відповідно до вимог чинного законодавства у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу у розмірі 94 345,87 грн (а. с. 131-132).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані, зокрема у пункті 27 частини першої статті 353 цього Кодексу (щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця), після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно та ухвалюючи в цій частині рішення про задоволення скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру боржника не відповідає основним засадам виконавчого провадження, а приватний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови не врахував добросовісність поведінки боржника у виконавчому провадженні.

Натомість Верховний Суд не погоджується з висновками апеляційного суду враховуючи наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Янголенко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні від 26 липня 2012 року у справі «Савіцький проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частині другій статті 451 ЦПК України зазначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно з частиною другою статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією із засад судочинства.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку (частини перша, четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частинами першою - третьою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Арешт майна за правовою сутністю обмежує право боржника розпоряджатися спірним майном, проте не вимагає обмеження в користуванні ним.

Вирішуючи спір в частині визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця про накладення арешту на майно боржника апеляційний суд залишив поза увагою, що приватним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду. При цьому накладення арешту на квартиру не позбавило ОСОБА_1 можливості користуватись та володіти своїм майном, а лише тимчасово обмежило його право на відчуження майна до виконання рішення суду, яке він протягом тривалого часу не виконав.

Доводи заявника, що квартира є спільною сумісною власністю, тому порушуються права його дружини, є безпідставними, оскільки остання не оскаржує постанову приватного виконавця про накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Крім того, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) та керівником ПрАТ «НДІ Колан».

Заперечуючи проти задоволення скарги ОСОБА_1 приватний виконавець зазначав, що 17 квітня 2020 року ним прийнято дві постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника і направлено їх рекомендованими листами до ПрАТ «НДІ Колан», де ОСОБА_1 є керівником, власником та працівником в одній особі. ПрАТ «НДІ Колан» не прийняло на виконання постанови приватного виконавця (а. с. 136-138).

У касаційній скарзі стягувач ОСОБА_2 вказував, що ПрАТ «НДІ Колан» прийняло до виконання одну постанову приватного виконавця від 17 квітня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника лише 20 травня 2020 року, а друга постанова приватного виконавця не прийнята до виконання ПрАТ «НДІ Колан», що свідчить про ухилення боржником від виконання судового рішення.

Суди встановили, що ОСОБА_1 добровільно перерахував ОСОБА_2 частину заборгованості у рахунок виконання рішення суду, а саме 1 377 грн і 4 589 грн, що підтверджується фіскальними чеками від 27 січня 2020 року та 03 березня 2020 року відповідно.

Проте зазначені кошти не є відрахуванням із заробітної плати, носять періодичний характер.

Враховуючи зазначене, висновок апеляційного суду про добросовісність поведінки боржника є помилковим.

Отже, суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно помилково вважав, що з огляду на добросовісність поведінки боржника у виконавчому провадженні накладення арешту на квартиру не є необхідним заходом для забезпечення належного і у розумні строки примусового виконання рішення суду.

Крім того, частинами шостою, сьомою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Апеляційний суд, встановивши, що у межах зведеного виконавчого провадження з боржника підлягає стягненню сума боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 99 345,87 грн, що перевищує встановлений чинним законодавством граничний розмір заборгованості, не вірно застосував положення статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Натомість суд першої інстанції в цій частині скарги ОСОБА_1 , встановивши, що боржником не виконано судове рішення, сума боргу перевищує граничний розмір заборгованості встановлений статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», а також, що накладення арешту на майно є необхідним для забезпечення належного і у розумні строки примусового виконання судового рішення, дійшов правильного висновку, що приватний виконавець правомірно наклав арешт на майно боржника, зокрема квартиру АДРЕСА_1 .

Місцевий суд врахував баланс інтересів боржника і стягувача та правомірно залишив без змін постанову приватного виконавця щодо накладення арешту на нерухоме майно, звернувши увагу на те, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, а приватний виконавець вчинив усі необхідні дії, направлені на як найшвидше та ефективне виконання рішення суду.

Висновок суду першої інстанції не суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2019 року у справі № 681/316/18 (провадження № 61-40185св18), на яку заявник посилається в касаційній скарзі.

Отже Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ЗВП № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення в цій частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про скасування постанов приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року у ВП № 61338645, ВП № 61338393, ВП №61339027 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі: 4 681,44 грн 3 000 грн, 1 350 грн відповідно, та постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. від 20 лютого 2020 року про накладення арешту на зарплатний рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», до суду касаційної інстанції не оскаржена, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду в цій частині.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

Частиною першою статті 452 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив 1 680,80 грн, тому з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню 1 680,80 грн у рахунок сплати судового збору.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича від 20 лютого 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № 61341377 про арешт майна боржника щодо накладення арешту на нерухоме майно скасувати та залишити в силі в цій частині ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 13 березня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 680 (одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень 80 копійок у рахунок сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук