ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2021 року

м. Харків

справа № 639/1445/20

провадження № 22-ц/818/1678/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретарів судового засідання Сидорчук М.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області,

третя особа Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) та Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 3 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Труханович В.В. (повний текст рішення складений 4 грудня 2020 року), -

УСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Харківській області 23663,79 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50000 грн - моральної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.07.2019, під час перетину кордону на пункті пропуску «Бориспіль», позивач отримав прийняте відносно нього рішення від 28.07.2019 про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України. Вказане рішення прийнято, у зв`язку з наявністю в базі даних державної прикордонної служби України відомостей про ОСОБА_1 як особу, яку тимчасово обмежено в праві виїзду з України. Звернувшись за інформацією до Державної прикордонної служби України позивач дізнався, що відповідно до постанови державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 29.03.2019 ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №8762647 встановлено тимчасове обмеження щодо ОСОБА_1 у виїзді за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-1717, виданого 23.08.2007. Однак, звернувшись 29.07.2019 до Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області було з`ясовано, що заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_1 відсутня, в зв`язку з чим державним виконавцем ОСОБА_3 була негайно винесена постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. В подальшому, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження №8762647, позивач дізнався про існування аналогічної постанови від 08.11.2018. Однак у позивача відсутня будь-яка заборгованість по сплаті аліментів. Позивач вважає, що всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не були вжиті заходи щодо отримання документів, які б підтверджували відсутність заборгованості позивача перед стягувачем, хоча у відповідача були наявні всі можливості це зробити, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка в подальшому призвела до винесення незаконних постанов від 29.03.2019 та від 08.11.2018 у виконавчому провадженні №876264 та нанесення позивачу матеріальної та моральної шкоди. Окрім того, постанови від 29.03.2019 та від 08.11.2018 у виконавчому провадженні № 876264 не були направлені позивачу по справі, що позбавило його можливості оскаржити їх.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 1 квітня 2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Ухвала суду мотивована тим, що Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області є структурним підрозділом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та перебуває на його фінансовому утриманні. У зв`язку з викладеним суд прийшов до висновку, що рішення по справі може вплинути на права та інтереси Управління.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2020 позовна заява ОСОБА_1 задоволена частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 2299,18 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Стягнуто з Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь держави судовий збір у розмірі 2102 грн.

Рішення мотивовано тим, що державним виконавцем при винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 було взято до уваги розрахунок суми заборгованості від 01.11.2018, тоді як на момент винесення постанови, а саме на 29.03.2019, в матеріалах виконавчого провадження містилися відомості про відрахування та виплату аліментів за зазначений у постанові період. В матеріалах справи також міститься розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_1 , датований 29.03.2019, до якого також не було включено платежі, здійснені позивачем та щодо переказу яких в матеріалах виконавчого провадження містяться відомості. На підставі викладеного суд вважав встановленим, що на момент винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 державний виконавець не пересвідчився та не перевірив суму заборгованості по аліментам, хоча в матеріалах справи містяться усі докази їх сплати. В зв`язку з викладеним суд прийшов до висновку, що указана постанова від 29.03.2019 була винесена протиправно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заподіяної матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено матеріальну шкоду, завдану йому внаслідок неправомірних дій виконавчої служби з винесення постанови про встановлення обмеження у виїзді за кордон, на загальну суму 2299,18 грн., яка складається з витрат на потяг Київ-Харків 187,93 грн., витрат на переліт Бориспіль Вена 1452 грн., витрат на бронювання готелю Вook Riad 659,25 грн. Врахувавши розмір спричиненої матеріальної шкоди, суд оцінив розмір моральної шкоди, завданої позивачу, у сумі 1000 грн. Поклавши відшкодування завданої шкоди на державу суд зобов`язав Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

Не погодившись з рішенням суду Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подав апеляційну скаргу, якою просить рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2020 скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що при винесенні рішення суд не врахував усіх фактів та об`єктивних обставин, що мали місце при виконанні рішення суду за виконавчим листом №2-1717, виданим 23.08.2007 Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для їх скасування, крім випадків, коли вони були прийняті чи вчинені з порушенням процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». З матеріалів виконавчого провадження (далі ВП) №8762647 вбачається, що воно було відкрито 13.09.2007 та завершено 30.07.2019. Строк знаходження зазначеного ВП у відділі становить 11 років 10 місяців, тобто дійти висновку про відсутність заборгованості, своєчасну та повну сплату аліментів боржником ОСОБА_1 можливо тільки за наявності відповідних доказів, що свідчать про відрахування сплату аліментів за всі 11 років 10 місяців. При цьому, у ВП №8762647 відсутні звіти про сплату аліментів за період з 04.10.2011 по 01.01.2015. Доказів сплати аліментів матеріали ВП не містять, позивачем відповідних доказів не надано. Суд не звернув увагу на весь період стягнення, відсутність звітів за період заборгованості з 04.10.2011 по 01.01.2015, загостривши увагу на періоді стягнення з 01.01.2018 по 31.01.2019, що не є об`єктивним з`ясуванням всіх обставин справи. Сума заборгованості за період з 04.10.2011 по 01.01.2015 відповідно до розрахунків від 29.03.2019 та 01.07.2019 складала 24278,65 грн., що значно перевищує розмір заборгованості за 4 місяці, що, в свою чергу, свідчить про наявність у виконавця об`єктивних правових підстав для винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019. Преюдиційного рішення про визнання спірної постанови державного виконавця на момент вирішення справи судом не було. Оспорювана постанова, а також рішення від 28.07.2019 Державної прикордонної служби про заборону виїзду не оскаржувались ані до вищестоящих органів установ, що їх прийняли, ані до суду, не скасовані і не визнані незаконними. Однак суд у своєму рішенні від 03.12.2020 вважав спірну постанову прийнятою незаконно без встановлення преюдиційного факту.

Апелянт вказує, що державному виконавцю лист стягувача ОСОБА_4 про отримання нею аліментів за весь час їх сплати було надано вже після винесення спірної постанови. Крім того, отримавши постанову про скасування тимчасового обмеження у виїзді за кордон 29.07.2019, позивач мав достатньо часу, щоб встигнути скористатись туристичними послугами, від яких, начебто, вимушений був відмовитися.

Також апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2020 подало Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), і просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати і прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт вказує, що станом на 01.11.2018, на час прийняття державним виконавцем спірних постанов, у боржника існувала заборгованість по аліментах, яку він добровільно не сплачував. Відомості стосовно боржника були внесені в Єдиний державний реєстр боржників. 29.03.2019 спірна постанова була зареєстрована в системі АСВП як актуальна, інформація про її оскарження або скасування відсутня. ОСОБА_1 був затриманий під час перетину кордону 28.07.2019. Заява стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання у зв`язку з відсутністю заборгованості надійшла до відділу 30.07.2019. Тобто на час затримання позивача при перетині кордону, заборгованість існувала. Посилання позивача на надіслання звітів бухгалтерією військової частини, в якій він працює, не підтверджує відсутності заборгованості та підстав для зняття обмеження, а лише свідчить про своєчасне утримання аліментів та розмір утриманих аліментів із заробітку. Також, з описової частини постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не вбачається, що ОСОБА_5 були надані до відділу докази про погашення суми заборгованості разом з періодичними платежами у повному обсязі станом на час складання заяви, в тому числі і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягувач по суті фактично відмовилась від подальшого стягнення аліментів на дитину, проте не позбавлена права повторного пред`явлення листа до виконання.

Апелянт також зазначає, що позовна заява не містить обгрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2020 була подана також ОСОБА_1 , якою він просив рішення суду скасувати в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, та винести в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що розмір стягнутої матеріальної шкоди є неспівмірним з глибиною душевних страждань, яких він зазнав в зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього і його дружини. Судом не взято до уваги, що зазначені ним в позові витрати входили в план його відпочинку, який було зірвано Міжрайонним ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 28.07.2019, і він вже не мав можливості використати придбані квитки і місця в готелі.

Представником Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області подано відзив на апеляційні скарги, яким він просить задовольнити апеляційні скарги Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), скасувати рішення Жавтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2020 та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обгрунтування відзиву зазначено, що Головне управління (далі ГУ) не має відповідних бюджетних призначень за програмою КПКВ 3504040 або КПКВ 3504030 та повноважень щодо виплати позивачу коштів на відшкодування шкоди, тому рахунки на зазначені цілі в ГУ не відкриті. Крім того, ГУ не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Отже, позивач помилково визначив ГУ в якості відповідача. З`ясувавши, що ГУ не має повноважень на виплату позивачу шкоди, суд, не залучивши Казначейство, вирішив питання про стягнення з його рахунку коштів на відшкодування шкоди, що є неприпустимим, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Також Цивільний кодекс (далі ЦК) України не вимагає зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, у рішеннях, що підлягають виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Представник ГУ вважає, що спірні обставини, що виникли у ВП за виконавчим листом №2-1717, обумовлені діями самого позивача, а саме в зв`язку з нездійсненням письмового повідомлення державного виконавця про повне або часткове самостійне виконання рішення боржником.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області, яким просить вийти за межі вимог апеляційної скарги, рішення Жавтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2020 змінити, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, а також внести відповідні зміни в мотивувальну частину. Відзив обгрунтовано обставинами, викладеними в позовній заяві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

28.07.2019 заступником начальника 3-го відділу з персоналу впс «Бориспіль-1» капітаном ОСОБА_6 винесено рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про зазначену особу відповідно до постанови Первомайського міського суду Миколаївської області від 29.03.2009 №5 (т. 1, а.с. 9).

Матеріали справи містять копію виконавчого листа, виданого Первомайським міським судом Миколаївської області 23.08.2007 у справі №2-1717 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів в розмірі ј заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дітей її віку, до досягнення донькою повноліття (т. 1, а.с. 11).

Матеріали виконавчого провадження № 8762647 містять постанову державного виконавця Жовтневого ВДВС Харківського міського управління юстиції від 13.09.2007 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1717, виданого 13.08.2007 Первомайським міським судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів ( а.с. 14 вик. пров.).

Згідно даних матеріалів виконавчого провадження № 8762647 ОСОБА_9 31.10.07 просив направити виконавчий лист для виконання за місцем роботи до військової частини НОМЕР_1 ( а.с. 9 вик. пров.). Листом від грудня 2007 року Військова частина НОМЕР_1 повідомила державного виконавця про виконання вимог виконавого лиса та утримання і перерахування заборгованості станом на 01.11.2007 в сумі 189.93 в грудні 2007 ( а.с. 13 вик. пров. ). 11 січня 2012 року Військова частина НОМЕР_1 направила на адресу державної виконавчої служби виконавчий лист від 13.08.07 № 2-1717 у зв`язку із переведенням ОСОБА_1 до нового місця служби Харківського Університету Повітряних Сил України ( а.с. 15 вик. пров.).

Згідно пояснень державного виконавця Негурця Ю.С. та матеріалів виконавчого провадження аліменти у вищезазначеному виконавчому провадженні сплачувалися не через рахунок державної виконавчої служби, а безпосередньо на рахунок стягувача. Оскільки матеріали провадження №8762647 не містять доказів про сплату аліментів за період з 04.10.2011 по 01.01.2915.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 29.03.2019 року заборгованість ОСОБА_1 за період з 04.10.2011 по 29.03.2-19 склала 41444,4 грн ( а.с. 71 73 вик. пров.)

Постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №8762647 встановлено тимчасове обмеження щодо ОСОБА_1 у виїзді за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-1717, виданого 23.08.2007 Первомайським міським судом Миколаївської області ( а.с. 69 вик.пров.,т. 1, а.с. 13).

З указаної постанови вбачається, що постановою від 13.09.2007 ВП №8762647 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1717, виданого 23.08.2007 Первомайським міським судом Миколаївської області про стягнення аліментів. Після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01.11.2018 за період з 01.01.2018 по 01.11.2018 в сумі 18571,75 грн., що перевищує суму відповідних платежів за місяць.

Згідно заяви ОСОБА_10 від 29.07.2019 на ім`я начальника Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області, вона отримувала аліменти від ОСОБА_1 на свою користь на утримання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з дати призначення судом в повному обсязі. Повідомила, що претензій до ОСОБА_1 не має, можливості повідомити про сплату аліментів не мала. Просила скасувати всі обмеження по виїзду за кордон та повернути виконавчий документ без виконання на її адресу (т. 1, а.с. 12).

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 29.07.2019 ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №8762647 скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України щодо ОСОБА_1 , встановлене постановою про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Негруцею Ю.С. №8762647 (т. 1 а.с. 38).

З указаної постанови вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 погашена в повному обсязі та станом на 29.07.2019 відсутня.

Як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2019 №546 полковник ОСОБА_1 в період з 12.11.2013 по 02.12.2019 займав посаду командира військової частини НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 16).

Згідно листа Військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2019 №5052, протягом останніх трьох років з 01.01.2017 повідомлень від державної виконавчої служби щодо невиконання аліментних зобов`язань ОСОБА_1 не надходило, відповідальними особами своєчасно здійснювалося звітування щодо перерахунку аліментів (т. 1, а.с. 14-15).

Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2017, 19.02.2018, 20.07.2018, 12.10.2018, 05.11.2018, 11.12.2018, 08.01.2019, 08.02.2019, 01.03.2019 на адресу державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області з Військової частини НОМЕР_1 направлялися звіти про здійснення відрахування та виплати аліментних зобов`язань ОСОБА_1 за період з січня 2017 по березень 2019 року включно (т. 1, а.с. 17-36).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 була винесена протиправно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на момент її винесення державний виконавець не пересвідчився та не перевірив суму заборгованості по аліментам. В зв`язку з чим позивачу завдано майнової шкоди.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 10 указаного Закону визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Так, згідно частини 1 указаної статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно пункту 1 частини 2 даної статті виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 18 виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

З аналізу указаної статті вбачається, що здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», є обов`язком державного виконавця. В той час як проведення перевірки виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, його правом.

При цьому, частиною 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» прямо встановлений обов`язок сторони виконавчого провадження, якою, зокрема, є боржник, невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження.

Відповідно до частини 8 указаної статті особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначений порядок стягнення аліментів. Зокрема, пунктом 1 частини 9 указаної статті передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного, встановивши наявність за ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів станом на 08.11.2018 врозмірі 18571,75 грн., що перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець правомірно, на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження» виніс вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

При цьому звіти про здійснення відрахувань та виплати аліментних зобов`язань ОСОБА_1 за період з січня 2017 по березень 2019 року включно, які 30.08.2017, 19.02.2018, 20.07.2018, 12.10.2018, 05.11.2018, 11.12.2018, 08.01.2019, 08.02.2019, 01.03.2019 направлялись на адресу державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області з Військової частини НОМЕР_1 , де працював позивач, і на які він посилається як на докази відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів, такими не являються, оскільки свідчать лише про здійснення аліментних відрахувань з заробітної плати позивача в цей період і жодним чином не вказують на відсутність заборгованості зі сплати аліментів.

З заявою про відсутність претензій до боржника стягувач звернулась до виконавчої служби лише після затримання позивача на кордоні, а отже ані нею, ані ОСОБА_11 не були дотримані вимоги частини 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлений обов`язок сторін виконавчого провадження невідкладно письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв правомірно, в межах повноважень, наданих чинними законодавчими нормами, в зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є необгрунтованим, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, і в цій частині підлягає скасуванню.

Так, як рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, воно підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частин 1, 7, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.п. 6 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставка за подання апеляційної скарги на рішення суду складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до ч.1, п.п. 1,2 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна позову становить 73663,79 грн.
Апелянтами заявлені вимоги про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову. Тобто, рішення суду оскаржується в частині позовних вимог на суму 3299,18 грн., що становить 4,48% від ціни позову.
Враховуючи, що статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року встановлений у розмірі 2102 гривні, ціну позову та вимоги апеляційних скарг, розмір судового збору при подачі апеляційних скарг становить 56,51 грн. ((840,80х4,48%)х1,5).
Враховуючи, що апеляційні скарги задоволені в повному обсязі, понесені апелянтами судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційними скаргами підлягають компенсації за рахунок держави у розмірі по 56,51 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) та Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 3 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, третя особа Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) та на користь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) по 56 (п`ятдесят шість) гривень 51 (п`ятдесят одній) копійці судового збору, сплаченого при подачі апеляційних скарг.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 червня 2021 року.
Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук