ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року

м. Чернівці

справа № 723/779/20

провадження №22-ц/822/593/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Конецької Д.Г.

з участю представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , ОСОБА_2

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач Акціонерне товариство «БМ-2018», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4

апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2020 року, головуючий у першій інстанції Бужора В.Т.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 у лютому 2020 року звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «БМ-2018», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним.

Зазначав, що між Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008, який забезпечений договором між Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 поруки від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008 заборгованість в сумі 37722, 29 швейцарських франків та 14272,56 гривень солідарно.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К. О. від 10 липня 2019 року відкрито виконавче провадження № 59512073 з виконання виконавчого листа №727/815/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці 17 квітня 2019 року.

Із заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» до Шевченківського районного суду м.Чернівці про заміну стягувача дізнався у січні 2020 року про те, що Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» укладено договір від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року №26/40/101008 та договорами забезпечення.

Вважав, що договір між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань є договором факторингу.

Посилався на порушення прав споживача, оскільки договором між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року №26/40/101008 та договорами забезпечення безпідставно збільшено розмір грошового зобов`язання в сумі 52026,83 швейцарських франків, кредитним договором не передбачено заміни кредитора, Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», не повідомлено про заміну кредитора, 29 серпня 2019 року подано приватному виконавцю Кондрюку К.О. пропозицію стягувачу Акціонерному товариству «БМ-2018» щодо добровільної реалізації предмета іпотеки за ціною 220000 грн., при укладенні оспорюваного договору розголошено інформацію, яку визнано кредитним договором конфіденційною, без згоди боржника,

Просив визнати договір між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року №26/40/101008 та договорами забезпечення недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №26/40/101008 від 10 жовтня 2008 року та договорами забезпечення від 19 грудня 2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» та Акціонерним товариством «БМ-2018».

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» у лютому 2021 року подано заяву про перегляд заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2020 року.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 квітня 2021 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» про перегляд заочного рішення відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» в апеляційній скарзі просить заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про порушення норм процесуального права, правил територіальної підсудності, неправильне застосування Закону України «Про захист прав споживачів», відкриття провадження у справі без сплати ОСОБА_3 судового збору.

Посилається на порушення норм матеріального права, не встановлення, яке право ОСОБА_3 порушено, відсутність підстав для визнання договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» та Акціонерним товариством «БМ-2018» про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 недійсним у разі непогодження боржника із розміром права вимоги, не повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на наявність пропозиції від третьої особи про намір придбати предмет іпотеки не стосується предмета спору.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» залишити без задоволення.

Вказує, що територіальну підсудність справи визначено на підставі пункту 5 статті 28 ЦПК України.

Вважає, що ОСОБА_3 залишається споживачем банківських послуг, на нього розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилається на те, що сума грошової вимоги 52026,83 швейцарських франків за договором між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань є недійсною, оскільки не відповідає рішенню Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008 заборгованість в сумі 37722, 29 швейцарських франків та 14272,56 гривень солідарно.

Зазначає про порушення права ОСОБА_3 , оскільки договором між Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк» та ОСОБА_3 кредиту від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008 заміни кредитора не передбачено, боржника не повідомлено про таку заміну, позбавлено можливості здійснити відчуження предмета іпотеки потенційному покупцю ОСОБА_5 , врегулювати питання погашення боргу.

Крім того, Акціонерне товариство «БМ-2018», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», не є кредитною установою.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «БМ-2018», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_3 у спосіб визнання договору між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань недійсним.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про порушення прав споживача банківських послуг ОСОБА_3 , здійснення збільшення розміру грошової вимоги 52026,83 швейцарських франків за договором між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, що не відповідає рішенню Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» не повідомлено боржника про заміну кредитора, проігноровано пропозицію ОСОБА_3 щодо врегулювання питання погашення боргу шляхом продажу предмета іпотеки.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008, який забезпечений договором між Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 поруки від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008.

Також Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 26/40/101008, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. 10 жовтня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008 заборгованість в сумі 37722, 29 швейцарських франків та 14272,56 гривень солідарно.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К. О. від 10 липня 2019 року відкрито виконавче провадження № 59512073 з виконання виконавчого листа №727/815/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці 17 квітня 2019 року.

Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» укладено договір від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року №26/40/101008 та договорами забезпечення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, за змістом статей 512 та 1077 ЦК України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352

«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За умовами п.2.1 договору між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» укладено договір від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року №26/40/101008 та договорами забезпечення первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору.

Відповідно до п.2.2 договору розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором становить 52026 швейц. франків 83 сантими, що еквівалентно 1240655 грн. 87 коп., із них біло кредиту в сумі 34109 швейц. франків 32 сантими, що еквівалентно 813386 грн. 63 коп., проценти в сумі 17917 швейц. франків 51 сантими, що еквівалентно 427269 грн. 24 коп., а також всі визначені в судових рішеннях до стягнення з боржника, поручителів та майнових поручителів на користь первісного кредитора суми.

На підставі п.4.1 договору ціна договору складає 20866 грн. 42 коп. Ціна договору відповідає рівню звичайної ціни, що склалася на ринку, визначеної на підставі незалежної експертної оцінки

За таких обставин Акціонерним товариством «БМ-1028» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_3 (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 20866 грн. 42 коп., які Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» (новий кредитор) зобов`язалося сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором Акціонерним товариством «БМ-1028» отримав фінансування у розмірі 20866 грн. 42 коп., а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс», в свою чергу, набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Наведене свідчить про те, що договір між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за своєю юридичною природою є договором факторингу незважаючи на його назву. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

З укладенням договору між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань відбулася заміна кредитодавця Акціонерного товариства «БМ-1028» на іншу юридичну особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс», яке відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», може надавати фінансові послуги згідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №1237 від 29 вересня 2019 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у тому числі у формі факторингу.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобво`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).

За змістом частини першої, другої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору між Акціонерним товариством «БМ-1028», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань недійсним з підстав не повідомлення боржника про заміну кредитора у зобво`язанні на порушення норм матеріального права.

Заслуговують на увагу посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» на дійсність переданої вимоги.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17 зроблено правовий висновок про те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Наведене не стосується конкретного розміру та грошового вираження вимог за усіма складовими такого зобов`язання.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

Встановлено, що договір між Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», та ОСОБА_3 кредиту від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008, не визнаний недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018», за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року № 26/40/101008 заборгованість в сумі 37722, 29 швейцарських франків та 14272,56 гривень солідарно.

Отже існує невиконане грошове зобов`язання за кредитним договором.

ОСОБА_3 не посилається на те, що рішенням суду виконано в повному обсязі і такого зобов`язання не існує.

ОСОБА_3 фактично оспорюєтсья дійсність переданої грошової вимоги лише у контексті розміру заборгованості за кредитним договором, яка відступлена попереднім кредитором новому кредитору за оспорюваним договором.

Проте вказані обставини не є предметом доказування та встановлення у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Також обставини не вирішення питання відчуження предмета іпотеки потенційному покупцю ОСОБА_5 не є предметом доказування та встановлення у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

З огляду на наведене висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань недійсним з підстав недійсності переданої грошової вимоги в частині розміру заборгованості за кредитним договором, не вирішення питання відчуження предмета іпотеки потенційному покупцю ОСОБА_5 всупереч нормам матеріального права.

Не можна погодитися з доводами Товариств з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс», на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо порушення правил територіальної підсудності.

Згідно приписів ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Правила підсудності у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом.

На підставі ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Під порушенням правил підсудності розуміється відкриття провадження і розгляд цивільної справи тим судом першої інстанції, до повноважень якого не відноситься вирішення даного спору.

За правилом частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Статтею 30 ЦПК України визначено перелік позовів, які розглядаються за правилами виключної підсудності.

Згідно частин 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцем знаходження об`єкта, вартість якого є найвищою.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в п.2 своєї постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, спори, пов`язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції. Відповідно до Цивільного процесуального кодексу (в попередній редакції) позови, що виникають з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини (виключна підсудність). До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

За змістом пункту 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних України від 1 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" від 01 березня 2013 року №3 перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За змістом висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №442/4490/18 (провадження №14-158 цс 19), позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (частина перша статті 30 ЦПК України).

Згідно із п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних України від 1 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» у разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Отже, спори, що пов`язані з визнанням недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, пред`являються до суду за місцезнаходженням майна, до такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 461/6956/17.

У справі, що переглядається, спірні правовідносини виникли між сторонами з договору між Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» від 19 грудня 2019 року №19/12/2019/3 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року №26/40/101008 та договорами забезпечення, у тому числі з приводу відступлення права вимоги за договором іпотеки.

За змістом п.1.2.1, 1.2.2 договору між Відкритим акціонерним товариством «БМ Банк» та ОСОБА_3 іпотеки №26/40/101008, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. 10 жовтня 2008 року, предметом іпотеки є об`єкт незавершений бкдівництвом житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка на території Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0603 га, кадастровий номер :01:001:3044.

Отже, позивачем визначено підсудність позову місцевому суду, юрисдикція якого поширюється на адміністративно-територіальний район, в межах якого розташований предмет іпотеки, за правилами виключної підсудності.

У разі заміни особи кредитора не відбувається припинення одного зобов`язання та виникнення іншого, навпаки, зобов`язання, що існувало за участю первісного кредитора, продовжує існувати з незміненим змістом та іншими його складовими. В разі заміни у зобов`язанні кредитора відбувається зміна такого правовідношення виключно у визначенні уповноваженої особи: новий кредитор змінює собою особу попереднього кредитора.

Відповідно, правочин про внесення змін до іпотечного договору, так само як й сам договір, є правочином, укладеним щодо нерухомого майна, а отже, спори, що виникають з приводу визнання його недійсним, підлягають вирішенню судом за правилами виключної підсудності.

Такий висновок виключає застосування до спірних правовідносин правил частини другої статті 27 ЦПК України, на необхідність чого посилається заявник у касаційній скарзі.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 522/22254/17 (провадження № 61-34494св18).

З урахуванням місцезнаходження нерухомого майна, яке за адміністративним поділом віднесено до Сторожинецького району Чернівецької області, судом першої інстанції відкрито провадження у справі з додержанням правил територіальної підсудності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2020 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції у позові ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «БМ-2018», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» з учатсю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовлено.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 1362 грн. відповідно квитанції про сплату судового збору №23092 від 12 квітня 2021 року, проте сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1261 грн. 20 коп.

Отже, з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» задовольнити.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2020 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «БМ-2018», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 14 червня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді І.Н. Лисак

О.О. Одинак