Ухвала

17 червня 2021 року

м. Київ

справа № 705/492/21

провадження № 61-9622ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Уманської міської ради про захист прав споживачів, визнання відмови у встановленні лічильника у приміщенні проживання дискримінацією за ознакою інвалідності та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Уманської міської ради про захист прав споживачів, визнання відмови у встановленні лічильника у приміщення проживання дискримінацією за ознакою інвалідності та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 15 вересня 2014 року ОСОБА_1 є особою з обмеженими фізичними можливостями, тобто особою з інвалідністю 2 групи безстроково, якій протипоказані фізичні та емоційні навантаження, у зв`язку з тим, що в нього виявили хворобу серця і в подальшому здійснили оперативне втручання та пластику серця.

Позивач проживає у приватному будинку, у квітні 2017 року дізнався, що у нього виникла заборгованість по оплаті за водопостачання за 2016 рік з урахуванням поливу території, хоча фактично воду він використовував лише для власного споживання. Він вирішив обладнати мережу водопостачання свого домоволодіння, у зв`язку із чим звернувся з відповідними заявами до КП «Уманьводоканал» за дозволом для встановлення йому лічильника забору води.

КП «Уманьводоканал» надало йому план облаштування водогону із визначеним місцем встановлення лічильника у водопровідний колодязь.

Згідно наданих вказівок лічильник повинен знаходитися за межею домоволодіння, на вулиці загального користування, на дорозі в колодязі.

Позивач зазначав, що прямого доступу до показників лічильника і нагляду за ним у нього не буде і йому, як особі з інвалідністю, необхідно буде кожного разу спускатися до колодязя задля фіксації показників лічильника і контролю його стану справності та наявності пломб, проте, з урахуванням стану його здоров?я, це може становити загрозу для життя.

Вказував, що відповідно до пункту 13.2 ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація» лічильник води повинен розташовуватися в зручних приміщеннях з доступом для зручного зчитування показань та обслуговування, в тому числі і працівникам водоканалу.

Крім того, пунктом 5.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» від 27 червня 2008 року № 190 передбачено, що вузли обліку повинні розташуватися на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу.

Вищевказане, на думку ОСОБА_1 , свідчить про можливість встановлення лічильника у приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу, але йому було відмовлено у такому розташуванні лічильника.

Він неодноразово звертався до виконавчого комітету Уманської міської ради з метою захисту своїх прав, а саме про встановлення лічильника води в приміщенні у доступному для нього місці та усунення нерівності становища споживача, як особи з інвалідністю 2 групи. Позивач записувався на прийом та зустрічався з міським головою з цього приводу, однак це було безрезультатно.

Вказані дії та бездіяльність відповідача призводять до негативних наслідків, таких як втрата прав, що виникають на час укладання договору, втрати рівності, доступності, погіршення стану здоров?я, а також виникає ризик життю при знятті показників лічильника і збільшенню чисельності контактів зі сторонніми особами щомісяця, що особливо актуально в період поширення пандемії COVID-19.

Крім того, позивач вказував на те, що внаслідок протиправних дій відповідача порушився звичайний уклад його життя, що призвело до частішого звернення до лікарів за допомогою.

Вважав, що такі дії відповідача спричинили дискримінацію та негативні наслідки щодо нього, оскільки йому необхідно було витрачати більше часу свого життя на доведення його прав в різних інстанціях, нести витрати на лікування, реабілітацію, що призвело до погіршення стану здоров?я та перебування в постійному стресі.

Кількість відмов посадових осіб відповідача на його звернення, як особи з інвалідністю, також вплинули на погіршення стану здоров?я. Позивач вказував, що відповідач не реагував на його звернення, тому, у процесі майже чотирьох років звернень до відповідача, він поніс моральні страждання і фізичний біль, що виявилось у постійних стресах, нервозності, тривозі за майбутнє з приводу невиконання органом місцевої влади його законних вимог.

Після таких відмов позивач вимушений був проходити лікування, оскільки поніс велике фізичне та емоційне навантаження від неправомірних та безпідставних дій відповідача, які принижують його честь та гідність.

Спричинену діями відповідача моральну шкоду оцінено позивачем у 400 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати факт відмови виконавчого комітету Уманської міської ради у встановленні лічильника у його приміщенні дискримінацією його, як особи з інвалідністю; стягнути з виконавчого комітету Уманської міської ради моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року залишено без змін.

11 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду засобами поштового зв`язку з касаційною скаргою на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предмет спору, підстави позову, встановлені судами правовідносини та застосовані до них правові норми свідчать про те, що ця справа відноситься до справ про захист прав споживачів.

У поданому позові, крім іншого, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.

Отже, справа № 705/492/21 не є справою з ціною позову, що станом на 01 січня 2021 року перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

Отже, відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України вказана справа є малозначною в силу закону.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так і для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, чи становить суспільний інтерес.

З огляду на встановлені вище обставини справи, підстав вважати, що суд першої інстанції відніс дану справу до категорії малозначних помилково, немає.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що всі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Уманської міської ради про захист прав споживачів, визнання відмови у встановленні лічильника у приміщенні проживання дискримінацією за ознакою інвалідності та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев