Номер провадження: 22-ц/813/7412/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Україна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Україна» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, що завдана вчиненням ДТП,

встановив:

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Автотранс-Україна» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, що завдана вчиненням ДТП.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що 25 вересня 2016 року, близько 14:00 год. на вул. От. Головатого в м. Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу БАЗ «А079-ЕТАЛОН», р/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який здійснював перевезення пасажирів по маршруту №145, та допустив перекидання транспортного засобу.

Внаслідок ДТП пасажири вищевказаного транспортного засобу отримали тілесні ушкодження, у тому числі була травмована і ОСОБА_1 , яка була госпіталізована «швидкою допомогою» з місця ДТП до КУ «Міська клінічна лікарня №11».

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 2999 від 04.11.2016р. ОСОБА_1 внаслідок ДТП отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Висновком судово-медичної експертизи № 2999 від 04.11.2016р. встановлено, що пасажирка автобусу - ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження: скальповані рани та садна лівої лопаткової області, садна лівого плеча, синець лівого стегна.

Після ДТП позивачка вимушена була звернутися за медичною допомогою до КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», багатопрофільної клініки «Медичний дім ODREX».

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року по справі №523/12461/17 ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, задоволено цивільний позов ОСОБА_1 .

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2019 року було задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Автотранс-Україна» та скасовано вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 16.07.2018р. в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Автотранс-Україна».

Згідно шляхового листа №891189 за вересень 2016 року, виданого ТОВ "АВТОТРАНС- УКРАЇНА" водію ОСОБА_2 ТЗ БАЗ «А079-ЕТАЛОН», р/н НОМЕР_1 , відповідав технічним нормам.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Автотранс-Україна», на момент ДТП виконував трудові (службові) обов`язки, прямуючи на ТЗ БАЗ «А079-ЕТАЛОН», р/н НОМЕР_1 , по маршруту №145 (ж/м Радужний - вул. Висоцького).

Вищевказаний маршрут дійсно обслуговується ТОВ "АВТОТРАНС-УКРАЇНА", що підтверджується інформацією з офіційного сайту м. Одеси (http://omr.gov.ua/transport/80543).

На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу БАЗ «А079-ЕТАЛОН», р/н НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за полісом № АК/4680361.

На підставі вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 16.07.2018р. по справі № 523/12461/17 з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь позивачки стягнуто лише страхове відшкодування у розмірі 14873,70 грн., що включає в себе витрати на лікування.

Як зазначила позивачка у своєму позові, внаслідок вищезазначених подій їй була заподіяна також моральна шкода.

Враховуючи усі вищенаведені фактори, заподіяну моральну шкоду ОСОБА_1 оцінила у розмірі 100 000 грн., котрі просила стягнути з відповідача.

РішеннямСуворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Автотранс-Україна» на користь позивачки моральний збиток, що завданий внаслідок дорожньо-транспортної пригоди працівником, в загальному розмірі 65000 грн.

Стягнуто з ТОВ «Автотранс-Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 1921 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Автотранс-Україна» ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що Другим Київським ВДВС м. Одеси було стягнуто в примусовому порядку за виконавчим провадженням №58108657 з ТОВ "Автотранс-Україна" на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. за вироком суду. Також зазначає, що сума стягнутої судом першої інстанції шкоди є нерозумною, необґрунтованою та невмотивованою. Також ТОВ «Автотранс-Україна» зазначає, що позивачкою не надано жодного доказу того, що вона відвідує лікарів, проходить будь-які медичні заходи або потребує них.

30 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , направила відзив на апеляційну скаргу, у якому звертає увагу на те, що відповідач, попри направлення вказаного цивільного позову до суду першої інстанції, жодним чином справою не цікавився, не з`являвся у судові засіданні попри належне про них повідомлення. Щодо тверджень апелянта про необґрунтованість стягненої суми моральної шкоди, позивач зазначає, що відповідні вимоги позивачкою було доведено належними та допустимим доказами, дослідженими судом першої інстанції

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 17.06.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 17.06.2021 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, останні отримали належним чином (а.с. 130-132, 138, 139).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи рішення у справі суд, першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із протиправними діями відповідача ОСОБА_2 позивачці довелося докладати значних зусиль для відновлення її здоров`я, що стало причиною моральних страждань.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу, вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

Так, вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року у справі №523/12461/17 встановлено, що 25.09.2016 року приблизно у 06 год. 40 хв., водій ОСОБА_2 , знаходячись на території підприємства ТОВ «Автотранс-Україна», а саме в автопарку, за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів Комарова, 12 і будучи водієм пасажирського автобуса марки БАЗ А.079.14, р/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , який на той час перебував в оренді у підприємства ТОВ «Автотранс-Україна», з метою перевозки пасажирів по міському маршруту № 145 сполученням «жилмасив Радужний - вул. Висоцького», будучи особою, яка відповідальна за технічний стан зазначеного транспортного засобу, маючи об`єктивну і реальну можливість своєчасно виявити перед виїздом з території вищевказаного підприємства несправність вищевказаного автобусу, у вигляді неналежного затягування гайок кріплення лівих коліс до маточини заднього мосту, що в подальшому привело до відкручування гайок, відділенню зовнішнього колеса від заднього мосту з наступним порушенням кріплення внутрішнього колеса на маточині, порушив вимоги п.п. 1.5; 2.3 а), б); 31.1 Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001).

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року по справі №523/12461/17 ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, задоволено цивільний позов ОСОБА_1 (а.с. 61-64).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2019 року було задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Автотранс-Україна» та скасовано вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 16.07.2018р. в частині вирішення цивільного ОСОБА_1 до ТОВ «Автотранс-Україна» (а.с. 65-67).

Отже, факт винуватості ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 25.09.2016 року близько 14:00 год. є встановленим і доказуванню не підлягає.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Автотранс-Україна» та на момент ДТП виконував трудові (службові) обов`язки, прямуючи на ТЗ БАЗ «А079-ЕТАЛОН», р/н НОМЕР_1 , по маршруту №145 (ж/м Радужний - вул. Висоцького).

Вищевказаний маршрут дійсно обслуговується ТОВ "Автотранс-Україна", що підтверджується інформацією з офіційного сайту м. Одеси (http://omr.gov.ua/transport/80543).

На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу БАЗ «А079-ЕТАЛОН», р/н НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за полісом № АК/4680361.

На підставі вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року по справі № 523/12461/17, з урахуванням скасованої ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2019 року частини, з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь позивача стягнуто лише страхове відшкодування у розмірі 14873,70 грн., що включає в себе витрати на лікування.

Внаслідок вищезазначених подій ОСОБА_1 була травмована та з місця ДТП була госпіталізована «швидкою допомогою» до КУ «Міська клінічна лікарня №11».

ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, наявність якої обґрунтовується наступним:

- фізичним болем та стражданнями, яких позивачка зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (п.1 ч.2 ст.23 ЦК України). В результаті ДТП позивачка отримала поранення та численні садна лівої частини спини, вимушена була звернутися до медичного закладу за медичною допомогою, неодноразово відвідувала та продовжує відвідувати лікарів через необхідність проходження інших медичних заходів. Зокрема, на момент подання позовної заяви потреба позивачки у медичних заходах невичерпана.

- окрім цього, на пошкодженій внаслідок ДТП частині тіла у позивачки сформувались рубці, що завдає особливих страждань, оскільки дані рубці залишаться на тілі молодої дівчини назавжди;

- душевними стражданнями пережитими позивачкою у зв`язку із самим фактом знищення належного їй майна (п.3 ч.2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 3 постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - «Постанова»), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди маж визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Оскаржуючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року, ТОВ «Автотранс-Україна» зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення за відсутності представника відповідача, позбавив останнього можливості реалізувати, передбачені ст. 43 ЦПК України права.

Втім, апеляційний суд не погоджується із такими доводами апелянта, виходячи з наступного.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.09.2020 року відкрито провадження у справі № 523/14412/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Автотранс-Україна» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, що завдана вчиненням ДТП. Справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 04 листопада 2020 року. ТОВ «Автотранс-Україна» було встановлено строк для подання відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

04.11.2020 року сторони у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 09.12.2020 року, також сторони у судове засідання 09.12.2020 року не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 23.02.2021 року.

Як вбачається із матеріалів справи ТОВ «Автотранс-Україна» було отримано судову повістку про призначення справи до розгляду на 23.02.2021 року 28.01.2021 року (а.с. 97).

Таким чином, згідно вимог ухвали суду від 07.09.2020 року та ч. 1 ст. 278 ЦПК України ТОВ «Автотранс-Україна» мало подати суду відзив на позов не пізніше 12.02.2021 року.

Згідно ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

22.02.2020 року до суду від представника відповідача надійшла заява «про перенос розгляду справи» (а.с. 99), в якій було зазначено, що представник ТОВ «Автотранс-Україна» -адвокат Кузнєцова Л.B. не зможе бути присутньою у судовому засіданні 23.02.2021 року у зв`язку з участю у іншому судовому процесі в Одеському апеляційному суді та просила перенести розгляд справи на іншу дату. Втім, жодного доказу на підтвердження участі у іншому судовому засіданні, у порушення ст. 12, 76, 77, 80, 81 ЦПК України, представником відповідача до вказаної заяви додано не було.

Щодо тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті та виносячи рішення 23 лютого 2021 року за відсутності представника відповідача, не звернув увагу на ту обставину, що Угоду про надання правової допомоги, Витяг із якої було надано представником відповідача адвокатом Кузнєцовою Л.В., було укладено між нею та ТОВ «Автотранс-Україна» 22 лютого 2021 року, тому вона не могла подати відзив на позовну заяву у строки, вказані в ухвалі Суворовського районного суду м. Одеси від 07.09.2020 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, у поданій представником відповідача заяві «про перенос розгляду справи» (а.с. 99) представником ТОВ «Автотранс-Україна» - Кузнєцовою JI.B. не було наведено жодних поважних причин не подання у встановлений судом строк відзиву на позов.

Суд, зважаючи на принцип диспозитивної цивільного процесу, позбавлено можливості самостійно обґрунтовувати причини не подання сторонами у встановлені процесуальні строк документів та продовжувати такий строк за власного ініціативою, оскільки це є правом сторін, яким вони користуються або ні на власний розсуд.

Доводи ж апелянта про те, що в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції так і не обґрунтував, з яких саме мотивів та на підставі яких доказів ним стягнуто з ТОВ «Автотранс-Україна» суму моральної шкоди саме у розмірі 65000 грн. спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, у якому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги долучені ОСОБА_1 докази, які підтверджують завдану позивачці моральну шкоду.

Щодо зауважень апелянта про те, що у матеріалах справи не міститься жодного документа, який би був належним доказом того, що позивачка на теперішній час відвідує лікарів, або проходить будь які медичні заходи або потребує в них, апеляційний суд зазначає, що такі обставини, на необхідності доказування яких наполягає ТОВ «Автотранс-Україна», предмету доказування у даній справі не стосуються.

Так, як визначено у ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що моральна шкода позивачки виражається у фізичному болі та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, пережитими внаслідок ушкодження її здоров`я; у рубцях, які назавжди залишаться на тілі молодої дівчини (а.с. 68-72, 80)

Незалежно від того, чи відвідує ОСОБА_1 на даний час лікаря чи ні, фізичний біль та стражданнями, яких позивач зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я за наслідком ДТП, пошкоджені частини тіла та знищене належне їй майно є достатніми підставами для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підтягаються задоволенню.

Медичні ж заходи, на недоведеність проведення яких у даний час посилається апелянт, підставами позову, заявленого ОСОБА_1 не були.

Посилання апелянта на часткове виконання ТОВ «Автотранс-Україна» вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року по справі № 523/12461/17 у скасованій ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2019 року частині апеляційним судом до уваги не приймаються як такі, що на вирішення справи №523/14412/19 по суті не впливають, а стосуються прав та обов`язків відповідача у справі №523/12461/17.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, викладених у апеляційній скарзі.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Україна» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький