"10" червня 2021 р. м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючої судді - Лисиченко С.М.,
за участю: секретаря судових засідань - Медведєвої Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, яка втратила право користування квартирою, -
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про вызнанная особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 . Відповідач є її сином, зареєстрований в вищезазначеному житловому приміщенні з 2008 року, але з 2019 року в ньому не проживає в зв`язку з тим, що виїхав до Російської Федерації. В зв`язку з тим, що син не проживає в квартирі, вона вимушена сплачувати всі комунальні платежі за нього за свої власні кошти, оформити субсидію не має можливості з-за його реєстрації, серед її доходів є лише мізерна пенсія, якої не хватає на сплату всіх комунальних платежів, особливо за опалення.
Стверджує, що з метою реалізації свого права власності має намір продати квартиру, однак позбавлена цього у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Домовленість між нею та відповідачем щодо користування квартирою відсутня, у відповідача є дозвіл на тимчасове проживання в Російській Федерації і з його слів він не збирається надалі проживати в спірній квартирі та повертатися в Україну, тому, відповідно до ст.405 ЦК України, відповідач, як член сім`ї власника, втрачає право користування житлом, якщо відсутній понад року в ньому без поважних причин.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.01.2021 р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі..
У судове засідання позивачка не з`явилася, просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не відомі.
Третя особа у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у його відсутності та згідно частини 4 статті 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини
Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1995 р. за №899, виданого органом приватизації житлового фонду виробничого об`єднання «Комунар», квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.51).
Відповідно до свідоцтва на спадщину за заповітом від13.05.2020 року, виданого державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Кретовою О.В., позивачка ОСОБА_1 успадкувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 (а.с.53).
У вказаній квартирі, крім позивачки, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , її син, про що свідчить довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з реєстру територіальної громади м.Харкова від 01.02.2020 року (а.с.50)
З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 21 грудня 2020 року, складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 більше півтора року (а.с.46).
Згідно даних паспорту на ім`я ОСОБА_2 , виданого 17.04.2020 р. «ГУ МВД Росии по Московской области» йому дозволене тимчасове проживання до 17.04.2023 року на території Російської Федерації (а.с.57-58).
Допитані в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є сусідками позивачки пояснили, що відповідач не проживає в спірній квартири більше трьох років, особистих його речей в квартирі немає.
03.06.2021, на виконання ухвали суду Харківським РУП № 1 ГУНП в Харківській області, надійшов лист №6603/119/61/2021 від 20.05.2021, зі змісту якого вбачається, що відповідно до облікової інформаційно-телекомунікаційної системи Інформаційного порталу НПУ ОСОБА_2 із заявами, повідомленнями стосовно перешкод з боку будь-яких осіб в проживанні за адресою: АДРЕСА_3 до Київського ВП ГУНП в Харківській області( з січня 2021- Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області) не звертався .
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
Як було встановлено судом, оскільки не спростовано відповідачем, останній в спірній квартирі, яка на спільній сумісній власності належить позивачці та її сину ОСОБА_3 , не проживає з 2019 року.
Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач спільним побутом з позивачкою та іншими власниками квартири не пов`язаний та своєю реєстрацією за місцем проживання відповідач створює позивачці перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні майном.
За таких обставин, право відповідача на користування будинком фактично підпадає під поняття сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
За змістом частини 1 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З огляду на викладене, оскільки відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 247, 258, 263-265, 281, 282, 284 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, яка втратила право користування квартирою, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .
Третя особа: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 .
Суддя С.М. Лисиченко