Постанова

Іменем України

17 червня 2021 року

м. Київ

справа № 646/1519/20

провадження № 61-3562св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Завод імені В. О. Малишева»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Завод імені В. О. Малишева» на постанову Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Завод імені В. О. Малишева» (далі - ДП «Завод імені В. О. Малишева») про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що наказом ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 23 червня 2015 року № 116 він прийнятий на роботу із 40 годинною тривалістю робочого часу та п`ятиденним робочим тижнем. Наказом від 28 грудня 2015 року № 248 переведений на іншу посаду та продовжив роботу із тією ж тривалістю робочого часу та тією ж кількістю робочих днів протягом тижня.

Протягом строку дії трудового договору неодноразово перебував у відрядження, як в межах України, так і за її межами. Має заохочення та подяки, зокрема, нагороджений грамотами Виконавчого комітету Харківської міської ради та Харківської обласної ради «За зразкове виконання трудових обов`язків та високі досягнення», «За сумлінну працю, високий професіоналізм», «За високі показники у своїй діяльності», почесною відзнакою ДК «Укроборонпром», відзнакою Міністерства оборони України - нагрудним знаком «Знак пошани».

Наказом ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 02 вересня 2019 року № 65 він звільнений за власним бажанням у зв`язку із істотним порушенням відповідачем законодавства про працю. Звертався до відповідача із заявою від 02 вересня

2019 року про проведення в день звільнення виплати всіх належних йому коштів, але відповідач лише частково здійснив розрахунок, а саме 03 вересня 2019 року - тобто із запізненням в 1 день після звільнення; 13 вересня 2019 року - тобто із запізненням у 17 календарних днів після звільнення; 07 жовтня 2019 року - тобто із запізненням у 35 календарних днів після звільнення; 09 жовтня 2019 року - тобто із запізненням у 37 календарних днів після звільнення.

На теперішній час розрахунок у повному обсязі не проведений, не виплаченою залишається заробітна плата за роботу у святкові та неробочі дні. Оплата за роботу в вихідний день має бути здійснена в одинарному розмірі, а у відрядженнях, передбачених розпорядженням від 10 серпня 2015 року № 353, від 11 вересня

2015 року № 418 та від 13 жовтня 2015 року № 467 - у подвійному розмірі. Сума заборгованості відповідача перед позивачем складає: 2 753,84 х 49 = 134 938,16 грн, де 2 753,84 грн - середньоденна заробітна плата, згідно з довідкою від 03 вересня 2019 року № 17-1637/1; 49 - кількість робочих днів, що співпали із святковими та неробочими днями, згідно з довідкою від 20 червня 2019 року № 1057/19, при цьому робота у вихідні дні 15 серпня, 13 вересня, 14 та 17 жовтня 2015 року відповідно до розпоряджень від 10 серпня 2015 року № 353, від 11 вересня 2015 року № 418 та

від 13 жовтня 2015 року № 467 здійснюється у подвійному розмірі. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за оплату роботи у святкові, вихідні та неробочі дні складає: 4 x 2 753,84 + 134 938,16 = 145 953,52 грн, де 4 - кількість календарних днів, оплата за які проводиться у подвійному розмірі. Середньомісячний розмір заробітку складає 60 412,37 грн.

Крім того, неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, він вимушений здійснювати пошук коштів для проживання себе та членів сім`ї, зокрема двох малолітніх дітей. Позивач принижений професійно та як людина, його престиж та ділова репутація, людська гідність зазнали істотних втрат, що призвело до душевних переживань, порушення нормальних життєвих зв`язків через складність стосунків з оточуючими.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 86 432,40 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що надані копії наказів та розпоряджень відповідача про відрядження позивача не можуть бути враховані як доказ наявності заборгованості із заробітної плати, а також наданий позивачем розрахунок не підтверджує наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Завод імені В. О. Малишева» на користь ОСОБА_1 заборгованість з оплати праці у неробочі та святкові дні у сумі 76 303,98 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 76 303,98 грн, відшкодовано моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн, а всього - 153 607,96 грн.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що права позивача на оплату праці порушені, оскільки у зазначені у довідці вихідні та святкові дні відповідач залучив позивача до виконання відповідних робіт у ці дні, проте заробітну плату позивачу за ці дні відповідач не нарахував та не виплатив. Інші дні відпочинку позивачу не надавалися. При звільненні позивача відповідач не здійснив оплату за вказану роботу.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2021 року ДП «Завод імені В. О. Малишева» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд в оскаржуваних судових рішеннях не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі

№ 820/3870/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15, від 11 червня

2020 року у справі № 752/25588/17, постанові Великої Палати Верховного Суду

від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15.

У травні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу

ДП «Завод імені В. О. Малишева», у якому просив поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, розгляд справи проводити у судовому засіданні із викликом сторін та в режимі відеоконференції, закрити касаційне провадження.

Пропуск строку на подання відзиву обґрунтований тим, що у зв`язку з введенням на всій території України карантину та запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням доповнень і змін, протягом всього травня 2021 року на території

м. Харкова та Харківської області діє карантин та обмеження, направлені на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а оскільки позивач у травні 2021 року мав безпосередній контакт із особою, що захворіла на COVID-19, знаходився на самоізоляції, тому не міг вчасно підготувати та подати відзив на касаційну скаргу.

У червні 2021 року від ДП «Завод імені В. О. Малишева» на адресу суду надійшла заява щодо відзиву на касаційну скаргу, у якій заявник просить відмовити у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу та залишити відзив без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 395 ЦК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, строк на подання відзиву, встановлений судом, є процесуальним строком, який може бути продовжений судом за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно з відзивом.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи, що на час розгляду справи ОСОБА_1 не надав доказів поважності причин пропуску строку на подачу відзиву, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для продовження відповідачу строку для подання відзиву на касаційну скаргу та відповідно залишення цього відзиву без розгляду.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановлені судами обставини

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 позивач перебував у трудових відносинах із ДП «Завод імені В. О. Малишева» з 23 червня 2015 року, звільнився

02 вересня 2019 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Згідно з довідкою ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 03 вересня 2019 року

№ 17-1637/1 при звільненні позивачу нарахована сума заробітної плати за вересень 2019 року - 445 997,04 грн, у тому числі: компенсація за невикористану відпустку - 251 001,78 грн, вихідна допомога - 181 237,11 грн, оплата лікарняного за рахунок підприємства - 9 827,25 грн, оплата лікарняного за рахунок ФСС - 3 930,90 грн

(а. с. 22).

Із довідки ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 20 червня 2019 року № 1057/19 вбачається, що позивач перебував з виробничої необхідності згідно з наказів/розпоряджень по підприємству у відрядженнях із 13 по 15 серпня 2015 року, 13 по 15 вересня 2015 року, 14 по 17 жовтня 2015 року, 17 по 19 грудня 2015 року,

25 по 27 грудня 2015 року, 31 грудня 2015 року, 30 січня 2016 року, 03 по 07 травня 2016 року, 07 по 22 серпня 2016 року, 28 по 29 серпня 2016 року, 09 по 11 квітня

2017 року, 01 по 09 травня 2017 року, 18 по 19 червня 2017 року, 02 по 05 січня

2018 року, 22 по 27 березня 2018 року, 09 по 15 квітня 2018 року, 15 по 19 травня

2018 року, 05 по 13 липня 2018 року, 02 по 09 вересня 2018 року, 25 листопада

по 01 грудня 2018 року, 20 по 26 січня 2019 року, 14 по 15 квітня 2019 року,

21 по 23 квітня 2019 року, 02 по 11 червня 2019 року, 12 по 19 червня 2019 року.

У довідці зазначені вихідні, святкові, неробочі дні у період відрядження (а. с. 30).

Згідно з розпоряджень ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 10 серпня 2015 року

№ 353, від 11 вересня 2015 року № 418, від 13 жовтня 2015 року № 467, наказів позивача відряджено 13 по 15 серпня 2015 року, 13 по 15 вересня 2015 року,

14 по 17 жовтня 2015 року, оплата праці у вихідний день провести у подвійному розмірі (а. с. 33-34).

Відповідно до наказів ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 15 грудня 2015 року

№ 1874, від 24 грудня 2015 року № 1945, від 30 грудня 2015 року № 2014, від 27 квітня 2016 року № 1004, від 26 серпня 2016 року № 2232, та розпоряджень від 19 червня 2017 року № 286-в, № 176-в, від 26 квітня 2017 року № 200-в, від 21 грудня 2017 року № 609-в, від 16 березня 2018 року № 103-в, від 06 квітня 2018 року № 131-в,

від 10 травня 2018 року № 180-в, від 04 липня 2018 року № 269-в, від 29 серпня

2018 року № 375-в, від 13 листопада 2018 року № 497-в, від 17 січня 2019 року № 16-в, від 10 квітня 2019 року № 136-в, від 19 квітня 2019 року № 142-в, від 20 травня

2019 року № 178-в, від 20 травня 2019 року № 179-в позивача відряджено

17 по 19 грудня 2015 року, 25 по 27 грудня 2015 року, 31 грудня 2015 року,

18 по 19 червня 2017 року, 03 по 07 травня 2016 року, 28 по 29 серпня 2016 року,

09 по 11 квітня 2017 року, 01 по 09 травня 2017 року, 02 по 05 січня 2018 року,

22 по 27 березня 2018 року, 09 по 15 квітня 2018 року, 15 по 19 травня 2018 року,

05 по 13 липня 2018 року, 02 по 09 вересня 2018 року, 25 листопада по 01 грудня

2018 року, 20 по 26 січня 2019 року, 14 по 15 квітня 2019 року, 21 по 23 квітня

2019 року, 02 по 11 червня 2019 року, 12 по 19 червня 2019 року, оплата праці у вихідні та святкові дні здійснювати в одноразовому розмірі з наданням іншого дня відпочинку (а. с. 35-50).

До дня звільнення позивач не звертався до роботодавця із заявами про надання днів відпочинку за роботу у вихідні та святкові дні.

Згідно з довідкою ДП «Завод імені В. О. Малишева» заробітна плата за роботу у дні, що співпали із вихідними, святковими та неробочими днями за весь період роботи буде виплачена під час проведення повного розрахунку відповідно до вимог

статті 116 КЗпП України (а. с. 31).

Відповідно до довідки ДП «Завод імені В. О. Малишева» від 08 квітня 2020 року

№ 995/17р заборгованість перед позивачем відсутня (а. с. 79).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті

КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону про оплату праці).

Згідно з статтею 34 Закону про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). До його складу належить оплата праці за час перебування у відрядженні.

Дія Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Статтею 72 КЗпП України передбачено, що робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 КЗпП України.

Згідно з статтею 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі відрядникам - за подвійними відрядними розцінками. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Згідно частини першої статі 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача всіх належних позивачу суми при звільненні.

Оскільки звільнення відбувалось за заявою позивача, до дня звільнення позивач не використав вихідні дні, на які мав право на підставі статті 72 КЗпП України, тому при звільненні роботодавець зобов`язаний був оплатити позивачу невикористані вихідні дні за роботу у вихідні та святкові.

Роботодавець таку оплату позивачу, який звільнявся, не здійснив, тому позивач має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

У своїй касаційній скарзі заявник зазначає, що суд в оскаржуваних судових рішеннях не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі

№ 820/3870/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15, від 11 червня

2020 року у справі № 752/25588/17, постанові Великої Палати Верховного Суду

від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15.

Так, у справі № 820/3870/17 предметом позову є визнання протиправним та скасування припису.

У справі № 522/13736/15 предметом позову є визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Предметом спору у справі № 752/25588/17 є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, та у справах

№ 820/3870/17, № 522/13736/15, № 752/25588/17, встановлені обставини не є аналогічними, а також мають різне матеріально-правове регулювання спірні відносини, що дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм права судами, а тому не підлягають застосуванню у цій справі.

У справі № 761/9584/15 Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які встановили, що мало місце як залучення відповідачем позивача до виконання відповідних робіт у зазначені вихідні дні, так і виконання позивачем цих робіт у ці вихідні дні, заробітну плату за які відповідач не нарахував та не виплатив позивачу. Інші дні відпочинку позивачу не надавалися. При звільненні позивача відповідач не здійснив йому оплати вказаної роботи. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що законним і обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо порушення права позивача на оплату праці. Доводи відповідача цих висновків не спростовують та зводяться до незгоди з установленими судами обставинами справи.

Аналогічних висновків дійшов апеляційний суд у цій справі, які не суперечать наведеній позиції Великої Палати Верховного Суду у справі 761/9584/15 та не свідчать про неоднакове застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 183, 395, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у продовженні строку на подання відзиву на касаційну скаргу.

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу залишити без розгляду.

Касаційну скаргу Державного підприємства «Завод імені В. О. Малишева» залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик