Справа № 211/6153/20
Провадження № 2/211/720/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Папариги В.А.,

при секретарі Чернушкіній Г.В.,

у відсутність сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітету Довгинцівської районної в місті ради про визнання осіб такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.06.2005 року він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В даному домоволодінні зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 20.04.2017 року шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 розірвано. З березня 2016 року по теперішній час відповідачі у спірному домоволодінні не проживають, місце знаходження їх не відомо. Факт реєстрації відповідачів, тягне за собою нарахування на нього комунальних платежів та експлуатаційних витрат, участі у погашенні яких відповідачі не приймають. Просить суд визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати зняти їх з реєстрації.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

18.11.2020 року відповідачем ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначила, що вона з позивачем перебувала у шлюбі з 25.07.1997 року, який розірвано 20.04.2017 року. Спірний будинок був придбаний в період шлюбу. На час перебування у шлюбі вона постійно працювала та мала самостійний заробіток. На купівлю будинку,їм не вистачало 2000,00 доларів, які вони запозичили та спільно повертали. Придбаний будинок був не придатний для проживання, оскільки потребував капітального ремонту, внаслідок чого після його придбання разом з позивачем спільним зусиллями вони здійснювали ремонт та облаштування спільного побуту у ньому. Наразі позовні вимоги позивача порушують її майнові права, а саме право користування майном, що є їхньою спільною сумісною власністю. Стосовно вимоги позивача про визнання втрати користування житловим будинком ОСОБА_3 , яка є її донькою від іншого шлюбу, а тому є членом її сім`ї, заперечує, щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

03.02.2021 року позивач ОСОБА_1 до суду подав відповідь на відзив на позовну заяву. Зазначив, що з березня 2016 року по теперішній час ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , не проживають, платежі за електроенергію, газ, воду не здійснюють, за будинком та прилеглою територією не доглядають, домоволодіння не утримують. Він змушений самостійно оплачувати комунальні платежі і самостійно утримувати домоволодіння, що шкодить його інтересам. Крім того, ОСОБА_3 безспірно не є власницею будинку, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням з причини не проживання в ньому понад шість місяців. Просив справу розглянути у його відсутність.

У судове засідання сторони та третя особа не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кузьменко М.В. до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечує.

Представник виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради до суду надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, в задоволенні вимог щодо зобов`язання відділу реєстрації місця проживання зняти з реєстраційного обліку відповідачів просять відмовити.

Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

З 25 липня 1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20.04.2017 року ( а.с. 27 копія свідоцтва про шлюб, а.с. 12 копія свідоцтва про розірвання шлюбу).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.06.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Лігутою Л.В., ОСОБА_1 придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 7,8)

Право власності ОСОБА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2005 року ( а.с. 10).

ОСОБА_7 27.10.2018 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_9 ( а.с. 28 копія свідоцтва про шлюб).

Згідно довідки № 15 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 ( а.с. 13).

Згідно акту від 29.12.2019 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з березня 2016 року за вказаною адресою не проживають ( а.с. 11 акт).

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються ЦК та СК України.

Згiдно положень ст.4 ЦПК Українисуд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься вч.2 статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтересiншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно дост. 20 ЦК Україниправо на захист особа здійснює на свій розсуд.

Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Щодо позовних вимог відносно ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Із поданих позивачем документів встановлено, що ОСОБА_7 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений в період шлюбу сторін.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком ВП ВС викладеним у постанові від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, постановою КЦС ВС від 29.01.2021 року № 161/4048/19 (61-13103св20).

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим ОСОБА_7 та ОСОБА_5 як подружжям у період шлюбу.

Як на правову підставу позову позивач також посилається на ст. 71 ЖК України, яка передбачає, що наймач, чи члени його родини, відсутні в житловому приміщенні більше шести місяців без поважних причин, втрачають право користування даним житловим приміщенням.

В пункті 34 постанови ПленумуВищого спеціалізованогосуду Україниз розглядуцивільних ікримінальних справ№ 5від 07.02.2014року «Просудову практикув справахпро захистправа власностіта іншихречових прав`зазначено,що оскількиправо власностіє абсолютнимправом,яке включаєправо володіння,користування тарозпорядження майном,якого ніхтоне можебути позбавлений,крім випадків,передбачених законом(стаття 41 Конституції України,статті 316-319 ЦК), то власник на підставістатті 391 ЦКне може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог:про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Частиною 1ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що позбавлена право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 не втратила право власності на вказаний житловий будинок, в силу вимог статей319,321 ЦК України, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог в частині відповідача ОСОБА_3 , суд дійшов наступних висновків.

На підставі ст. ст.12,13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У силуст.76 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази родинних відносин з відповідачем ОСОБА_3 , вона не проживає за спірною адресою з березня 2016 року ( а.с. 11), тому суд вважає, що її реєстрація чинить власнику перешкоди у користуванні, розпорядженні майном, позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

В частині заявленої вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3 за вищевказаною адресою суд вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем не заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, вони покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітету Довгинцівської районної в місті ради про визнання осіб такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 лютого 2021 р.

Суддя: В. А. Папарига