Єдиний унікальний номер 2-1079/11
Номер провадження 22-ц/804/443/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-1079/11 за скаргою ОСОБА_1 на дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 08 жовтня 2020 року (суддя Нейло І.М.),

в с т а н о в и в :

19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в особі УДВС відділу примусового виконання рішень, 18 березня 2020 року ОСОБА_1 уточнив вимоги скарги, а саме у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області змінив суб`єкта оскарження на правонаступника Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області. 05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 уточнив вимоги скарги та просив визнати незаконною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 19 лютого 2019 року у ВП №58373172 згідно постанови про стягнення виконавчого збору ВП №49407403 від 13 лютого 2019 року, винесену заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С., про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках в ПАТ «Держаний ощадний банк України», ПАТ «Таксомбанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «ВТБ Банк». ПАТ КБ «Приватбанк», ПАТ «Сбербанк», ПАТ «Перший Український міжнародний банк», та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми виконавчого збору 402588,10 грн., та зобов`язати повернути стягнуті кошти понад 10%. Вважає, що заступник начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмаков Р.С. 13 лютого 2019 року незаконно виніс постанову про стягнення виконавчого збору і стягує з ОСОБА_1 виконавчий збір в сумі 402588,10 грн. та постановою про арешт коштів боржника від 19 лютого 2019 року державний виконавець незаконно наклав арешт на його кошти, а саме на пенсію та заробітну плату, які зберігаються в ПАТ «Держаний ощадний банк України», ПАТ КБ «Приватбанк» та в інших банках. Просив визнати незаконною вказану постанову, скасувати її, зобов`язати повернути стягнуті кошти понад 10%.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 08 жовтня 2020 року провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області закрито. Роз`яснено, що відповідно до вимог частини 1 статті 256 ЦПК України розгляд даної справи віднесено юрисдикції Донецького окружного адміністративного суду.

З вказаною ухвалою не погодився ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати як незаконну ухвалу Краматорського міського суду від 08 жовтня 2020 року та задовольнити його вимогу про скасування постанови про арешт коштів боржника від 19 лютого 2019 року у ВП №58373172 згідно постанови про стягнення виконавчого збору ВП №49407403 від 13 лютого 2019 року, винесену заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. про 100 % накладення арешту на грошові кошти на цільових рахунках, на які надходить заробітна плата та пенсія, що містяться на всіх рахунках: ПАТ «Держаний ощадний банк України», ПАТ «Таксомбанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «ВТБ Банк». ПАТ КБ «Гіриватбанк», Г1АТ «Сбербанк», ПАТ «Перший Український міжнародний банк», та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми виконавчого збору 402588,10 грн., та зобов`язати повернути стягнуті кошти понад 10%., або справу направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, хибною і ухвалена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд першої інстанції в своєму рішенні робить хибний висновок, що ОСОБА_1 оскаржує постанови державного виконавця з приводу стягнення виконавчого збору. Однак це питання вже було розглянуто Першим апеляційним адміністративним судом 22 жовтня 2019 року (у справі № 200/8456/19-а). Цей висновок Краматорського суду не відповідає дійсності, так як ОСОБА_1 ставить питання згідно статті 447 ЦПК України, тобто оскаржує дії суб`єкта оскарження і просить їх скасувати в частині арешту (100%) всієї пенсії та заробітної плати, які отримує скаржник, а не скасування цих постанов. Тому і посилання суду на висновок Великої Палати Верховного Суду не може буди застосований до скарги ОСОБА_1 , тому що він не оскаржує постанови державного виконавця, а тільки просить скасувати 100% арешт пенсії і заробітної плати, тому що ці рахунки мають цільове призначення, та застосувати норми закону п.2 частини 2 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» і здійснювати стягнення з цих рахунків у розмірі 10 %.

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень відзив на апеляційну скаргу не надало.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, судова повістка, направлена за адресою, зазначеною в матеріалах справи, була повернута суду як невручена із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із частиною 1 статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Будучи в розумінні статей 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, заявник в судове засідання не з`явився.

Представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 13 лютого 2019 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №4/2007 від 08 серпня 2007 року за основною сумою боргу 4048256,93 грн. за виконавчим листом №234/11950/15-ц (а.с. 18).

13 лютого 2019 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 402588,10 грн. (а.с.17).

19 лютого 2019 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 , яким накладено арешт на його кошти, що містяться на всіх рахунках в філії «Донецьке регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк», ПАТ «Сбербанк», ПАТ «ПУМБ», філії Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Таксомбанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «ВТБ Банк» (а.с.20).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 оскаржується постанова заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шмакова Р.С. від 19 лютого 2019 року про арешт коштів боржника, вказана постанова винесена на підставі виконавчого документу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13 лютого 2019 року про стягнення виконавчого збору в сумі 402588,10 грн. Оскільки ОСОБА_1 оскаржує постанови державного виконавця з приводу стягнення виконавчого збору, справа щодо оскарження таких постанов в силу частини 2 статті 20 КАС України підсудна окружному адміністративному суду.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно із статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

На час відкриття виконавчого провадження (13 лютого 2019 року (а.с.17) про стягнення виконавчого збору набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Зі змісту скарги та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області Шмакова Р.С. від 19 лютого 2019 року про арешт коштів боржника у ВП №58373172 про стягнення виконавчого збору в сумі 402588,10 грн.

Отже, предметом доказування по даній справі є правомірність проведення державним виконавцем виконавчих дій за постановою про стягнення виконавчого збору.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що заявник оскаржує лише дії державного виконавця щодо арешту його коштів, це оскарження не пов`язане зі стягненням виконавчого збору, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки це суперечить змісту скарги.

Постановляючи ухвалу від 08 жовтня 2020 року, суд виходив з того, що згідно із частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц; від 13 червня 2018 року у справі №307/1451/15-ц; від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17, а також в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, та яка розглянута в порядку адміністративного судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки скарга не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративного суду.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому ухвала підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи