Справа № 466/7329/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1602/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Оприско М.В., позивача ОСОБА_2 , представника позивача адоката Жогальської І.Ф., представника відповідача Львівської міської ради Балюєва С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Невойта П.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт», Львівського комунального підприємства «Центр земельного кадастру та землеустрою», Львівського комунального підприємства «Інститут просторового розвитку», третя особа на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 року №335 «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та забов`язання ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки шляхом звільнення її від межових знаків, та зобов`язання відповідачів утриматися від вчинення дій, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Центр земельного кадастру та землеустрою», третя особа на стороні відповідача відділ Держгеокадастру у м.Львові про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою та звільнення земельної ділянки від завезених будівельних матеріалів, та зобов`язання відповідачів утриматися від вчинення дій,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до відповідачів Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Центр земельного кадастру та землеустрою», ОСОБА_1 , третя особа Відділ Держгеокадастру у м. Львові, яку в подальшому уточнила і з врахуванням уточнених позовних вимог просила суд ухвалити рішення про усунення ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 року №335 «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та забов`язання ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки (сад) на АДРЕСА_1 шляхом звільнення її від межових знаків, що закріплюють встановлені без згоди ОСОБА_2 межі земельної ділянки площею 0,0600 га для ведення садівництва згідно плану земельної ділянки на АДРЕСА_1 масштабу 1:500, виготовленого Львівським комунальним підприємством «Центр земельного кадастру і землеустрою» та акту обстеження і показу меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 09.Об.2016року, виготовленого ТзОВ «Геодезично-будівельний стандарт». З метою запобігання вчиненню дій, що порушують права користування ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (сад) або створюють небезпеку порушення такого права зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , Львівську міську раду та ТзОВ «Геодезично-будівельний стандарт» утриматися від вчинення будь-яких дій, що призводять до порушення її прав землекористувача, зокрема, зміни без її згоди порядку користування та розмірів земельної ділянки.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що розмежування земельної ділянки, яка в цілому обліковувалась за будинком АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 з ОСОБА_1 згодою відбулось лише в частині приватизованої площі для обслуговування житлових будинків. Кожним з власників житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 у 2008 році приватизовано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га за нормою приватизації, яка передбачена ст. 121 ЗК України. В процедурі приватизації технічною документацією із землеустрою було визначено межі земельних ділянок, що передаються у власність для обслуговування житлового будинку, які вони один одному погодили; видано державні акти на право власності на землю.

Земельна ділянка орієнтовною площею 1100 кв.м., яка в плані земельної ділянки на АДРЕСА_1 , виготовленому Міжміським бюро технічної інвентаризації, позначена як сад, залишилась в їх спільному користуванні.

На захист права користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , яка залишилась у їх спільному користуванні (сад площею 1100,00 кв.м.) нею подано даний позов. За рахунок частини цієї ділянки без її згоди як землекористувача формується земельна ділянка площею 0,0600га для передачі у власність ОСОБА_1 для ведення садівництва, яка безпідставно в документах, які подано ОСОБА_1 із заявою до Львівської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ідентифікована як земельна ділянка на АДРЕСА_1 .

Із пропозицією розмежування площі земельної ділянки (сад) ОСОБА_1 до неї не звертався та визначив конфігурацію і площу земельної ділянки 0,0600 га на власний розсуд, що не відповідає даним Державного земельного кадастру.

Львівська міська рада належним чином не перевірила всіх обставин землекористування на АДРЕСА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 та документів, якими вони підтверджуються (зокрема і тих, що були надані разом із заявою ОСОБА_1 від 04.08.2015 року), не з`ясувала статусу земельної ділянки площею 0,0600 га, яка є частиною земельної ділянки на АДРЕСА_1 , та за відсутності її згоди як землекористувача всупереч ст.ст. 116, 118 ЗКУ прийняла незаконну ухвалу № 335 від 17.03.2016 року «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ». Вважає, що її права як власника порушені і не визнаються та оспорюються, а тому змушена звернутися до суду.

Віповідач ОСОБА_1 , у свою чергу, звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Центр земельного кадастру та землеустрою», третя особа на стороні відповідача відділ Держгеокадастру у м. Львові, і з врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд ухвалити рішення про усунення ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , (площею 0,060 га (кад.№:05:006) шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою та звільнення нею земельної ділянки від завезених нею будівельних матеріалів. З метою запобігання вчиненню дій, що порушують права користування ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 або створюють небезпеку порушення такого права зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 , Львівську міську раду, Відділ Держгеокадастру м.Львова, органи державної реєстрації прав, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в тому числі Управління державної реєстрації Львівської міської ради, та інших осіб, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - утриматися від вчинення будь-яких дій, що призводять до порушення прав ОСОБА_1 як землекористувача, зокрема зміни без його згоди порядку користування та розмірів даної земельної ділянки.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 набула ОСОБА_2 .

Після поділу житлового будинку АДРЕСА_1 на два самостійних об`єкти з присвоєнням окремих поштових номерів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 кожним із власників вказаних будинків було приватизовано земельну ділянку 0,10 га для обслуговування жилого будинку за нормою приватизації, яка передбачена ст. 121 ЗК України. Земельну ділянку площею 0,0076 га для обслуговування житлового будинку було передано в оренду ОСОБА_3 . У їх спільному користуванні залишилась земельна ділянка орієнтовною площею 1000,00 кв.м.

У зв`язку із тим, що позивач і відповідач є родичами, то на протязі всього їхнього сумісного використання домоволодінь по АДРЕСА_1 , між ними, за взаємною згодою був встановлений порядок користування земельною ділянкою, що залишилась у сумісному користуванні.

Фактично між ними були встановлені межі землекористування.

До Львівської міської ради ним була подана заява з додатками зокрема, план-схеми розмежування землекористування, розробленої Львівським комунальним підприємством Центр земельного кадастру та землеустрою».

Відповідно ж до схеми розмежувань землекористувань за адресою - АДРЕСА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 , відведення земельної ділянки площею 0,06 га для ведення садівництва йому - ОСОБА_4 , жодним чином не порушує інтереси ОСОБА_2 , а право розпоряджатись земельною ділянкою площею 0,060 га, що є предметом спору, належить виключно до компетенції Львівської міської ради.

У березні 2016 року Львівською міською радою прийнято ухвалу від 17.03.2016 р. №335 «Про надання гр. ОСОБА_4 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ». Відповідно до цієї ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 р. № 335 йому надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0600 га на АДРЕСА_1 у власність для ведення садівництва за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

В червні 2016 року, з метою законного оформлення земельної ділянки для садівництва, її приватизації він звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією підписати акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки, однак на дану пропозицію ОСОБА_2 відповіла йому безпідставною відмовою і стала чинити йому перешкоди в реалізації його права на приватизацію земельної ділянки та самовільно використовувати земельну ділянку, перешкоджаючи йому в проїзді через неї, а також стала складувати там будівельні матеріали.

Через вказані протиправні дії з боку ОСОБА_2 вже впродовж більше ніж 1 року не може реалізувати належне йому конституційне право на приватизацію земельної ділянки, а тому звернувся до суду з позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 11 травня 2018 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права користування земельною ділянкою (сад) на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсною ухвалу 2-гої сесії 7-го скликання Львівської міської ради від 17.03.2016року № 335 «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».

Зобов`язано ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки (сад) на АДРЕСА_1 шляхом звільнення її від межових знаків, що встановлені без згоди ОСОБА_2 межі земельної ділянки площею 0,0600 га для ведення садівництва згідно плану земельної ділянки, виготовленої Львівським комунальним підприємством «Центр земельного кадастру та землеустрою» та акту обстеження і показу меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 19.06.2016 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт».

У зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Центр земельного кадастру та землеустрою», третя особа на стороні відповідача відділ Держгеокадастру у м. Львові про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою відмовлено.

Судові витрати залишено за сторонами.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 травня 2018 року оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що твердження суду про те, що ОСОБА_2 не була проінформована про бажання відповідача скористатися своїм правом на приватизацію земельної ділянки спростовується заявами ОСОБА_2 до голови Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів.

Посилається також на те, що ОСОБА_2 не оскаржувала рішення Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради, оформлених протоколом № 14 від 12.08.2016 року, яким було погоджено межі між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , відповідно до ухвали № 335 від 17.03.2016 року про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Стверджує, що ні позивачем у позові, ні судом першої інстанції у рішенні не вказано, які вимоги чинного законодавства було порушено відповідачем ОСОБА_1 при реалізації свого права.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що під час виконання землевпорядних робіт показано межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплено межі земельної ділянки на місцевості межовими знаками суперечить долученим позивачем доказам, а саме Акту обстеження та показу меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 від 09.06.2016 року, який містить інформацію про відсутність межових знаків. В матеріалах справи відсутні докази наявності межових знаків на спірній ділянці. Також в матеріалах справи відсутні експертні висновки чи інші докази, які б встановлювали яка частина земельної ділянки має кращі чи гірші показники та вважає, що таке твердження суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні суперечить принципу змагальності сторін.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 травня 2018 року у частині задоволення первісного позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу ОСОБА_2 у позовних вимогах повністю.

31.08.2018 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, яку вважає необґрунтованою та незаконною. Зазначає, що апелянт вважає, що неоскарження нею рішення узгоджувальної комісії, оформленого протоколом, має значення для даної справи, ототожнює такий з рішенням органу місцевого самоврядування щодо спірної земельної ділянки. Такі доводи апелянта не узгоджуються з підставами і предметом даного позову, висновків суду щодо встановлених фактичних обставин не спростовують. Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом першої інстанції доказів щодо наявності чи відсутності межових знаків меж спірної земельної ділянки та стверджує, що належним та допустимим доказом закріплення меж земельної ділянки в натурі є саме Акт обстеження та показу меж земельної ділянки, а не фотографії, як помилково стверджує апелянт. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 травня 2018 року залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 13, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, а відтак, у цій частині законність та обґрунтованість такого судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Судом встановлено, що сторони у справі є власниками житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 623 від 15.06.1959 року в користуванні власника житлового будинку АДРЕСА_2 було залишено земельну ділянку загальною площею 3 152,50 кв.м., з них 1 605,00 кв.м. закріплено за будинковолодінням АДРЕСА_2 ; залишено у користуванні до їх фактичного вилучення 1 547,50 кв.м.

Матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка площею 1547,50 кв.м. з користування власників будинку вилучалась.

Конфігурація і межі земельної ділянки загальною площею 3 152,50 кв. м. на АДРЕСА_2 ) відображено в генеральному плані земельної ділянки, виготовленому Міжміським бюро технічної інвентаризації 29.03.1959 року. При цьому вилученню підлягали землі що були зайняті городом площею 1 547,50 кв.м.

Кожним з власників житлових будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 у 2007 році приватизовано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га за нормою приватизації, яка передбачена ст. 121 ЗК України.

Так, ухвалою Львівської міської ради від 18.12.2007 року № 1415 «Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» ОСОБА_2 передано у власність для обслуговування житлового будинку ІНФОРМАЦІЯ_2 та 658 кв.м. земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Львівської міської ради від 25.10.2007 року № 1250 «Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» ОСОБА_1 передано у власність для обслуговування житлового будинку 0,1000 га земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 та 27.06.2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Сторонами визнано, що за їх згодою відбулось розмежування земельної ділянки лише в частині приватизованої площі для обслуговування житлових будинків, адже технічною документацією із землеустрою було визначено межі земельних ділянок, що передаються у власність для обслуговування житлового будинку, які співвласники погодили, на підставі чого видано згадані державні акти на право власності на землю.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у 2015 році звернувся з заявою до Львівської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 (ідентифікована як земельна ділянка площею 0,0600га) для передачі йому у власність для ведення садівництва.

Львівська міська рада на підставі звернення ОСОБА_1 прийняла оскаржувану ухвалу № 335 від 17.03.2016 року «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 ».

Земельна ділянка орієнтовною площею 1 100 кв.м., яка в плані земельної ділянки на АДРЕСА_2 , виготовленому Міжміським бюро технічної інвентаризації, позначена як сад (що залишилася після приватизації сторонами) і надалі перебувала у спільному користуванні на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих № 623 від 15.06.1959 року.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 з приводу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 до Львівської міської ради не зверталась.

Аналіз змісту позовної заяви дає підстави стверджувати, що предметом позову у даній справі є позовні вимоги:

-про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2 шляхом визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 року №335 «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 »; та

-про зобов`язання відповідача відновити стан земельної ділянки (сад) на АДРЕСА_2 шляхом звільнення її від межових знаків, що закріплюють встановлені без згоди ОСОБА_2 межі земельної ділянки площею 0,0600 га для ведення садівництва згідно плану земельної ділянки на АДРЕСА_1 масштабу 1:500, виготовленого Львівським комунальним підприємством «Центр земельного кадастру і землеустрою» та акту обстеження і показу меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 09.Об.2016 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт».

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст з поміж іншого належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказане свідчить, що відповідна рада за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов`язує орган місцевого самоврядування у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Крім того, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 грудня 2013року у справі № 21-358а13 і від 07червня 2016 року у справі № 21-1391а16, а також Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 і від 25 вересня 2019 року у справі № 145/693/16-ц.

Скасування рішення про надання відповідного дозволу не є порушенням речового права, якщо тільки немає обставин, які свідчать про наявність у цієї особи або інших заінтересованих осіб речових прав щодо такої земельної ділянки.

Аналогічні позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 206/47125/17 (касаційне провадження № 14-96цс19).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, у даній справі позивачка не довела підстав для визнання оскаржуваного рішення міської ради незаконним, оскільки у Львівської міської ради не було законних підстав для відмови в наданні відповідачу дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою.

Окрім цього, прийняття цього рішення, як такого, що не гарантує відповідачу набуття права власності на спірну земельну ділянку, не свідчить про порушення цивільних прав позивачки за відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки перелік таких підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За умови того, що позивачка самостійно не зверталася до Львівської міської ради за отриманням дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, у неї відсутнє зареєстроване речове право на таку, мотиви позовної заяви про порушення оскаржуваним рішенням саме її прав, як землекористувача, є безпідставними. Як і друга, похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, адже факту такого порушення не встановлено, а відповідач ОСОБА_1 , не будучи власником спірної земельної ділянки не може задовольнити таку вимогу, як і не може її вирішити інший відповідач Львівська міська рада, як теперішній власник цієї землі, адже саме по собі вставлення межових знаків чи їх відновлення не може бути окремо вирішено судом, без встановлення факту порушенням прав саме позивача, що у даній справі відсутнє. Вказаних висновків не спростовує той факт, що спірна земельна не вилучалась із користування попередніх власників будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу задовольнить, і оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову постановлено із неправильним застосуванням норм матеріального права, то у цій частині його слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у його задоволенні, а в решті рішення (в частині вирішення зустрічного позову), оскільки таке в апеляційному порядку не оскаржується - слід залишити без змін.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки первісні позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги в розмірі 1 653 грн. 60 коп. слід покласти на ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 травня 2018 року в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт», Львівського комунального підприємства «Центр земельного кадастру та землеустрою», Львівського комунального підприємства «Інститут просторового розвитку», третя особа на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 року №335 «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та забов`язання ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки шляхом звільнення її від межових знаків, зобов`язання відповідачів утриматися від вчинення дій відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 653 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В