Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 729/347/19

провадження № 61-7470 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області;

відповідачі: Бобровицька міська рада Чернігівської області, ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області на постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 березня 2020 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Іванової Г. П., Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області звернувся до суду з позовом до Бобровицької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_1 про визнання рішення недійсним та скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року № 235-7/VІІ було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в межах підвідомчої території міської ради за рахунок міських земель, не наданих у власність і користування. Державну реєстрацію речового права на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:3964 у Державному реєстрі прав ОСОБА_1 здійснено 09 серпня 2018 року.

Вказував, в ході здійснення Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, відповідно до наказу від 12 жовтня 2018 року № 485-ДК було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при прийнятті рішень Бобровицькою міською радою Чернігівської області щодо передачі у власність, надання в користування, в тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення (викупу) земельних ділянок, в процесі укладання цивільно-правових угод протягом 2018 року.

Актом від 29 жовтня 2018 № 485-ДК/527/АП/09/01/-18 встановлено, що відповідно до проекту встановлення меж населеного пункту та коригування матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:3964 на час прийняття рішення Бобровицькою міською радою Чернігівської області від 21 червня 2018 року № 235-7/VІІ про передачу її у власність відповідачу знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності, відповідно, повноваження щодо розпорядження нею належить Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області. Отже, на час прийняття оскаржуваного рішення в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 Бобровицька міська рада Чернігівській області не мала повноважень на розпорядження землями державної форми власності за межами населених пунктів, а відтак рішення прийнято з перевищенням міською радою наданих повноважень, що призвело до незаконного вибуття землі із державної власності.

02 листопада 2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області направлено клопотання міському голові Бобровицької міської ради Чернігівської області з вимогою усунення виявлених порушень та приведення рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року № 235-7/VІІ у відповідність до вимог чинного законодавства. У відповідь Бобровицька міська рада Чернігівської області зазначила про неможливість задоволення клопотання, оскільки ОСОБА_1 09 серпня 2018 року вже зареєстрував право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд визнати недійсним рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року № 235-7/VII у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:3964, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої у межах підвідомчої території Бобровицької міської ради, а саме: за адресою АДРЕСА_1 та передачі її у власність ОСОБА_1 ; у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 42461696 від 09 серпня 2018, за яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 2741692).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2019 року позов заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області задоволено.

Визнано недійсним рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:3964, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої у межах підвідомчої території Бобровицької міської ради, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та передачі її у власність ОСОБА_1 .

У Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42461696, від 09 серпня 2018 року, за яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 2741692).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до проекту встановлення меж населеного пункту та коригування матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:3964 на час прийняття рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року про передачу її у власність ОСОБА_1 знаходилась за межами населеного пункту с. Кобижча та відносилась до земель державної власності, тому розпорядником спірної земельної ділянки є Головне управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області, що є підставою для визнання недійсним рішення міської ради в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2019 року скасовано. У задоволенні позову заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відділом у Бобровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було видано довідку від 26 квітня 2018 року, згідно якої спірна земельна ділянка, загальною площею 2,0000 га, виділяється за рахунок земель с. Кобижча, які не надані у власність та постійне користування у межах населеного пункту із земель комунальної власності. Відповідно до схеми розташування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 вказана земельна ділянка перебуває в межах населеного пункту. Згідно з висновком експерта державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки від 30 травня 2018 року проект відповідає земельному законодавству, форма власності земельної ділянки комунальна. За відсутності переконливих доказів розташування земельної ділянки за межами населеного пункту, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову прокурора. Також апеляційний суд послався на практику Європейського суду з прав людини про порушення принципів пропорційності і балансу інтересів, оскільки скасування оспорюваного рішення матиме негативний наслідок для ОСОБА_1 , який має право на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2020 року заступник прокурора Чернігівської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 березня 2020 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі судове рішення першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 911/3285/14, також у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 39/1036/14-ц, від 18 квітня 2019 року у справі № 906/506/18, від 18 грудня 2019 року у справах № 635/7151/15-ц та № 372/71/13-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 729/347/19 із Бобровицького районного суду Чернігівської області.

У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням статті 19 Конституції України, статей 80, 83, 84, 122 ЗК України. Апеляційним судом не враховано, що Бобровицька міська рада Чернігівської області при передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки державної форми власності вийшла за межі компетенції органу місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішення про розпорядження землею, виключне право розпоряджатися якою має орган виконавчої влади, суперечить закону і засадам правового порядку, порушує права того державного органу, повноваження якого привласнив орган місцевого самоврядування, та право власності держави. Зазначене, свідчить про вибуття земельної ділянки з володіння власника (держави) поза її волею та є підставою для застосування положень статті 152 ЗК України при вирішенні питання про визнання недійсним такого рішення. Судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу від ОСОБА_1 та Бобровицької міської ради Чернігівської області, у яких зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради від 21 червня 2018 року № 235-7/VII ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та надано у власність земельну ділянку, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства що знаходиться в межах підвідомчої території міської ради за рахунок міських земель, не наданих у власність і користування (а. с. 12).

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:3964, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 03 серпня 2018 року (а. с. 13-14).

12 жовтня 2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області видано наказ № 485-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності» (а. с. 15-16).

29 жовтня 2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області складено акт № 485-ДК/527/АП/09/01/-18 перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою, яким зокрема, встановлено, що рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року прийнято з порушенням вимог статті 122 ЗК України, оскільки відповідно до проекту встановлення меж населеного пункту та коригування матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:3964 на час прийняття рішення міською радою про передачу її у власність ОСОБА_1 знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності (а. с. 17-22).

02 листопада 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області направило міському голові Бобровицької міської ради Чернігівської області клопотання з питань дотримання вимог земельного законодавства, в якому вимагало (пропонувало) привести рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року № 235-7/VII у відповідність до чинного законодавства (а. с. 23-24).

У відповідь на клопотання виконавчий комітет Бобровицької міської ради Чернігівської області повідомив про неможливість скасування вказаного рішення міської ради і приведення його у відповідність до чинного законодавства, оскільки за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку (а. с. 25).

Апеляційним судом встановлено, що відділом у Бобровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було видано довідку від 26 квітня 2018 року, згідно якої земельна ділянка, загальною площею 2,0000 га, виділяється ОСОБА_1 за рахунок земель с. Кобижча, які не надані у власність та постійне користування у межах населеного пункту із земель комунальної власності (а. с. 40).

Відповідно до схеми розташування земельних ділянок, земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в межах населеного пункту (а. с. 41).

Згідно з висновком експерта державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 30 травня 2018 року № 5606/82-18 проект земельної ділянки, загальною площею 2,000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає земельному законодавству, форма власності земельної ділянки - комунальна (а. с. 42).

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 , пояснила, що нею, як виконуючою обов`язки начальника відділу у Бобровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, була видана довідка із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель від 26 квітня 2018 року, у якій зазначено, що земельна ділянка, площею 2,00 га, яка передається у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, знаходиться у межах населеного пункту. Ця довідка видавалась нею на підставі матеріалів встановлення меж. Дана земельна ділянка була нанесена тільки в проектних межах технічної документації с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області за 2010 рік.

Судом першої інстанції встановлено, що востаннє межі сільських населених пунктів змінювались на підставі рішення 4 сесії 22 скликання Бобровицької районної ради народних депутатів від 19 квітня 1995 року, при цьому межі с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області не змінювалися (а. с. 146).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга заступника прокурора Чернігівської області підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Стаття 14 Конституції України закріплює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття рішення міською радою від 21 червня 2018 року) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Стаття 80 ЗК України визначає, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування ( частина перша, друга статті 116 ЗК України).

За змістом статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 01 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом «б» частини першої статті 12 ЗК України віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (стаття 83 ЗК України).

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.

Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті.

Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Межі адміністративно-територіальних одиниць встановлюються в порядку та відповідно до закону (стаття 175 ЗК України).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що сільська рада уповноважена розпоряджатися, у тому числі передавати у приватну власність, землями у межах відповідного населеного пункту.

Визначальним для віднесення питання розпорядження земельною ділянкою до повноважень саме органу місцевого самоврядування є розташування такої ділянки у межах населеного пункту, а не її цільове призначення та будь-які інші характеристики.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року усправі № 635/7151/15-ц.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, виходив із того, що земельна ділянка, площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:000:3964, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на час прийняття рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 21 червня 2018 року № 235-7/VІІ про передачу її у власність ОСОБА_1 знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності, розпорядником спірної земельної ділянки є Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, тому рішення прийнято з перевищенням міською радою наданих повноважень, що призвело до незаконного вибуття землі із державної власності.

Вказані обставини встановлено під час перевірки Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою, про що складено акт від 29 жовтня 2018 року № 485-ДК/527/АП/09/01/-18, якому суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Судом першої інстанції враховано, що востаннє межі сільських населених пунктів змінювались на підставі рішення 4 сесії 22 скликання Бобровицької районної ради народних депутатів від 19 квітня 1995 року, при цьому межі с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області не змінювалися.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову прокурора, апеляційний суд виходив із відсутності переконливих доказів розташування земельної ділянки за межами населеного пункту та посилався на те, що при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відділом у Бобровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було видано довідку від 26 квітня 2018 року, згідно якої спірна земельна ділянка, загальною площею 2,0000 га, виділяється за рахунок земель с. Кобижча, які не надані у власність та постійне користування у межах населеного пункту із земель комунальної власності.

При цьому суд апеляційної інстанції не звернув увагу на пояснення, надані у суді першої інстанції виконувачем обов`язків начальника відділу у Бобровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області ОСОБА_3, яка зазначала, що вказану довідку із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель від 26 квітня 2018 року вона готувала на підставі матеріалів встановлення меж с. Кобижча, з урахуванням проектних меж технічної документації вказаного населеного пункту, розроблених у 2010 році, але не затверджених.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що Бобровицька міська рада Чернігівської області при передачі у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки державної форми власності вийшла за межі компетенції органу місцевого самоврядування є правильним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) (далі - Конвенція).

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Суд першої інстанції, з урахуванням вказаних норм права та практики ЄСПЛ, дійшов висновку про те, що позовні вимоги прокурора про визнання недійсним рішення міської ради у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_1 , скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок, порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області задовольнити.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 березня 2020 року скасувати, рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович