Справа № 201/5635/20
Провадження № 2/201/368/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28 січня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації та зобов`язання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 червня 2020 року надійшла позовна заява Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна:

-Визнати недійсним договір купівлі продажу Ѕ частини нерухомого майна, а саме: садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., що укладений між ПП «ОПО» та ОСОБА_1 07 жовтня 2015 року та посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 676.

-Визнати недійсним договір купівлі продажу Ѕ частини нерухомого майна , а саме садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., що укладений між ПП «ОПО» та ОСОБА_1 07 жовтня 2015 року та посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 679.

-Припинити право власності на об`єкт нерухового майна, а саме садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про право власності за наступними особами:

за Приватним підприємством «ОПО», запис про право власності № 10317246, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01;

за ОСОБА_1 , запис про право власності № 11504121, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01;

за ОСОБА_1 , запис про право власності № 11504339, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

- Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самовільно побудованих споруд, а саме садибний житловий будинок, що Складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Дніпровська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже право комунальної власності на землю, виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи із вимог ст. 83 ЗК України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Так ПП «ОПО» звернулося до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у справі № 200/7824/15 позовні вимоги ПП «ОПО» задоволено визнано право власності за ПП «ОПО» зокрема на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м. ; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м.

На підставі рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. проведено державну реєстрацію права власності на садибний житловий будинок літ. А-1- житловий будинок площею 39,0 кв.м. літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 10317246, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року в частині визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за ПП «ОПО» скасовано. В задоволенні позовних вимог ПП «ОПО» до ОСОБА_2 про визнання право власності на об`єкти нерухомого майна відмовлено.

Земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста, в особі Дніпровської міської ради. Та віднесена до земель комунальної власності. Спірна земельна ділянка ніколи не передавалася ПП «ОПО» під будівництво нерухомого майна, право власності чи користування за ними, на неї не оформлювалось, що підтверджується листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18 лютого 2020 року № 4/11-915.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 січня 2020 року № 196285562, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01: ПП «ОПО» продало ОСОБА_1 Ѕ частини нерухомого майна на підставі договору купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 676, номер запису про право власнсоіт:11504121; ПП «ОПО» продало ОСОБА_1 Ѕ частини нерухомого майна на підставі договору купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 679, номер запису про право власнсоіт:11504121;

На теперішній час власником об`єкту в цілому є ОСОБА_1 .

Оскільки об`єкт нерухомого майна не було введено ПП «ОПО» в експлуатацію, а реєстрацією права власності за ПП «ОПО» на спірний будинок стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, яке в подальшому було скасовано, Дніпровська міська рада просила суд визнати недійсними договори купівлі- продажу № 676 та № 679 від 07 жовтня 2015 року, що посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та скасувати запис про його право власності № 11504121 та 11504339.

Так як спірне майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларацій про готовність об`єкту до експлуатації, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, свідчить про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_1 набув право власності на нього.

Враховуючи що спірний об`єкт є об`єктом самочинного будівництва позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, а саме садибно житлового будинку, що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м.; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв. м.(а.с. 1-10).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 червня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.37).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.38).

До суду 13 липня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.39).

Ухвалою судді від 14 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації та зобов`язання повернути земельну ділянку (а.с. 40-41).

08 грудня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду (а.с. 68-69).

Представник позивача просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, про що надав відповідну заяву.

Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явилися, про день та час, розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини встановленні судом

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у справі № 200/7824/15 позовні вимоги ПП «ОПО» до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності задоволено. Визнано за ПП «ОПО» право власності зокрема на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м.; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. (а.с.17-24).

На підставі рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. проведено державну реєстрацію права власності на садибний житловий будинок літ. А-1- житловий будинок площею 39,0 кв.м. літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 10317246, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за ПП «ОПО» (а.с. 13).

07 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. , зареєстрований в реєстрі № 676, право власності на Ѕ частини нерухомого майна, а саме: садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., перейшло до ОСОБА_1 (а.с.32-33).

07 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. , зареєстрований в реєстрі № 747, право власності на Ѕ частини перейшло до ОСОБА_1 (а.с. 34-35).

На даний час власником нерухомого майна, а саме: садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., є ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (а.с. 13-16).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року в частині визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за ПП «ОПО» скасовано. В задоволенні позовних вимог ПП «ОПО» до ОСОБА_2 про визнання право власності на об`єкти нерухомого майна відмовлено (а.с.25-27).

Відповідно до наданої відповіді департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18 лютого 2020 року № 4/11-915 , станом на 17 лютого 2020 року інформацію за результатами пошуку за адресою земельної ділянки у Системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , також не виявлено рішень міської ради, щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-29).

Департаментом Державної архітектурно будівельної інспекції у Дніпропетровській області 20 лютого 2020 року надано відповідь стосовно відсутності відомостей щодо видачі / реєстрації Департаментом документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по АДРЕСА_1 (а.с. 30-31).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушенні, невизнанні або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Частина 4 ст. 26З ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

У п.26 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховного Суду «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У п.7 Постанові «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом».

За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в моментх вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.,

Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами.

Відповідно до роз`яснень п.п 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про застосування практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначений законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особам, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним , є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину Прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1)права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;2)у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що- небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Оскільки позивач не є стороною оспорюваних правочинів, та в судовому засіданні не доведено яким чином відповідач порушив права та інтереси Дніпропетровської міської ради суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання договорів купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. , зареєстрований в реєстрі № 676 та № 679 недійсними.

Окрім того суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 01 виходячи з наступного.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14 звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном зазначене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.)

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самовільно побудованих споруд, а саме садибний житловий будинок, що Складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Правом на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

На обґрунтування позовних вимог про зобов`язання звільнити земельну ділянку та привести її у стан, що існував до порушення законодавства, Дніпропетровська міська рада посилалась на те, що самочинне будівництво здійснено на землях, що належать територіальній громаді, що порушує права мешканців територіальної громади.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Системний аналіз положень статей 376 ЦК України, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

При вирішенні питання про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку, тощо.

Реєстрація права власності нерухомого майна за ОСОБА_1 порушує право власності територіальної громади міста Дніпра на земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає підстави вважати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Так, позивачем ні при подачі позовної заяви ні в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 булдо вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним. Окрім того суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 265, 282 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації та зобов`язання повернути земельну ділянку залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлений 08 лютого 2021 року.

Суддя С.О. Демидова