Справа № 510/2282/20
Провадження 2/510/432/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.21 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0787 га кадастровий номер :02:002:0033). Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.12.2018 р. між ним та ОСОБА_2 , у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки (присадибна ділянка), який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що житловий будинок та земельна ділянка під будівництвом не оформлені, а належать матері відповідача, тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що він є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі продажу від 05.12.2018 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований; розписка ОСОБА_2 про отримання 80 000 грн. за житловий будинок з земельною ділянкою, на якій він розташований від 05.12.2018 р.; рішення суду від 19.11.2019 р. про визнання за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку (присадибну ділянку) в порядку спадкування; технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , самочинних споруд не має; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.12.2018 р. позивач домовився із ОСОБА_2 про покупку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований.

В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав ОСОБА_2 гроші у сумі 80000 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу, а відповідач передала позивачу ключі від житлового будинку.

Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачу привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що відповідач повідомила, що не може це зробити, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку, вони належали її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що робить неможливим укласти договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований.

Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідач завірила позивача, що вона є власницею нерухомого майна.

Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 05.12.2018 р., відповідач не мала право віджувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Лише 19.11.2019 р. відповідачем було отримано рішення Ренійського районного суду Одеської області про визнання за нею права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, в порядку спадкування за законом.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього.

Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 80 000 грн., що підтверджується розпискою, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висувала вимоги щодо повернення вказаного об`єкту нерухомості, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, позивач набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки її право власності на житловий будинок та земельну ділянку під будівництвом не було оформлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку під будівництвом.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.) суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, цільове призначення якої будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0787 га, кадастровий номер :02:002:0033).

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін