Справа № 357/6089/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого Кошель Б. І.

при секретарі Тодосієнко О. А.,

за участі:

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білій Церкві в залі суду № 6 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 357/6089/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності від 19.10.2020 року та про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі. Суд вирішив: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення №2 в житловому будинку АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення №2 в житловому будинку АДРЕСА_2 ; виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 135 000 грн. 00 коп., внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 190 грн. 80 коп.

20.01.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд вище вказаного заочного рішення, яка мотивована тим, що оскаржуване заочне рішення суду було проголошено за її відсутності і її неявка в судове засідання викликана поважними причинами, а також вважає, що зможе надати суду докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. В заяві про перегляд заочного рішення відповідачка одночасно просить поновити строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення. В обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку зазначила, що нею 19.11.2020 року подавалась заява про перегляд вищевказаного рішення, однак заяву судом було повернуто у зв`язку з несплатою судового збору. Вказує, що судовий збір було сплачено в режимі он-лайн, але квитанція не по вині заявника сформована не належним чином, а тому вказана технічна помилка є поважною причиною для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Посилаючись на зазначене просить суд поновити пропущений строк на подання заяви та скасувати заочне рішення від 19.10.2020 року.

10 лютого 2021 року позивач ОСОБА_3 направив заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, яку обґрунтував тим, що, як вбачається із заяви про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 отримала через свого представника рішення по справі 19 листопада 2020 р. 03 грудня 2020 року канцелярією суду зареєстровано заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 19.10.2020 року у справі № 357/6089/20. Однак, у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує сплату судового збору, заяву було повернуто заявнику (ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2020 р.). Відповідач посилається на те, що судовий збір було сплачено в режимі онлайн, але квитанція сформована неналежним чином, що унеможливило підтвердити сплату судового збору. Проте, згідно з відомостями по справі з ресурсу «Судова влада України» апеляційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2020 р. ОСОБА_1 не подавала, тобто повернення заяви з підстав несплати судового збору Відповідач не оскаржувала, а повторно звернулась із заявою про перегляд заочного рішення лише 20 січня 2021 р. Вважає, що вказані Відповідачем у заяві причини пропуску строку звернення до суду не є об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, та не є пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, а тому є неповажними. Відповідно, заява про перегляд заочного рішення по справі № 357/6089/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, має бути залишена без задоволення.

11 лютого 2020 року представник відповідачки надала письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідач не отримала заочне рішення суду, і лише з інформації на сайті Білоцерківського суду їй стало відомо, що по справі прийняте рішення, яке вона через свого представника отримала лише 19 листопада 2020 р. та в той же день було направлено до суду заяву про перегляд заочного рішення. З власної цікавості Відповідачу стало відомо, що судом винесено ухвалу про повернення заяви про перегляд заочного рішення заявнику в зв`язку з несплатою судового збору. Однак до теперішнього часу будь-якої ухвали з цього приводу відповідачем не отримано, що в разі незгоди позбавило права на апеляційне оскарження до даного часу.

В судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у заяві та письмових поясненнях.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, однак, відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду заяви.

Суд, дослідивши матеріали заяви та цивільної справи №357/6089/20, вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі. Суд вирішив: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення №2 в житловому будинку АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину нежитлового приміщення №2 в житловому будинку АДРЕСА_2 ; виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 135 000 грн. 00 коп., внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 190 грн. 80 коп.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 була ознайомлена з рішенням суду, оскільки в матеріалах справи міститься заява представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Коннової Н.І. про ознайомлення з матеріалами справи та видачу копії рішення від 19.11.2020 року, в заяві також міститься відмітка з особистим підписом адвоката про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії рішення від 19.10.2020 року /а.с. 67/.

Також, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що 03 грудня 2020 року канцелярією суду зареєстровано заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 19.10.2020 року у справі № 357/6089/20.

Однак, у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує сплату судового збору, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2020 року, заяву було повернуто заявнику.

Вказана ухвала відповідачкою не оскаржувалась, натомість ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою про перегляд заочного рішення лише 21 грудня 2020 року.

П. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Питання застосування строку звернення до суду пов`язано з їх реалізацією. Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції є справа "Єгабезсоїо Б.ІІ.Ь. проти Молдови". У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа Безруков проти Росії, п. 34).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Згідно із ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Заявниця ОСОБА_1 пропустила строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, подана заява про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення необґрунтована, а викладені в ній доводи спростовуються наявними матеріалами справи.

Тому, враховуючи викладене, суд вважає необхідним залишити заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду.

Керуючись ст.ст.126, 127, 260, 284 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

У поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 відмовити повністю за безпідставністю.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 19.10.2020 року у справі № 357/6089/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

СуддяБ. І. Кошель