Номер провадження: 22-ц/813/4021/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ),

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2019 року у складі судді Домусчі Л.В.

встановив:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №ML-501/184/2005 від 23.11.2005 у розмірі 3 468 931,75 грн. та судових витрат.

В обґрунтування позову посилалося на те, що 23.11.2005 між АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», який у подальшому змінив форму власності на ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 (нині ОСОБА_5 ) було укладено кредитний договір №ML-501/184/2005, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 120 000,00 дол. США. У забезпечення виконання основного кредитного зобов`язання між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №SR-501/184/2005. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 18.03.2011, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки. Відповідачі добровільно заборгованість за кредитним договором не погашають, тому позивач просив стягнути солідарно заборгованість у розмірі 3 468 931,75 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.06.2015 становить 164 632,04 дол. США (з яких заборгованість за кредитом 686 532,55 грн. (32582,15 дол. США), заборгованість по процентам за користування кредитними коштами 59474,28 грн. (2822,59 дол. США), нарахована пеня за період з 03.06.2014 по 03.06.2015 2 722 924,92 грн. (129 227,30 дол. США).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2017 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-501/184/2005 від 23.11.2005 у розмірі 20 000 доларів США 16 центів, що станом на 03.06.2015 складає по курсу НБУ 421 419,37 грн. та судовий збір у розмірі 443,60 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволення позову і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з розрахунку позовних вимог не зрозуміло, яка процентна ставка застосовувалась банком; яка сума, сплачена відповідачем, зараховувалась до тіла кредиту, а яка до сплати процентів за його користуванням; згідно яких розрахунків позивач визначив процентну ставку у 16,5% у період з 23.07.2010 по 30.10.2010, у 15,5% у період з 01.11.2010 по 12.12.2010, у 11,5% у період з 13.12.2010 по 18.03.2011, якщо умовами кредитного договору передбачено, що ставка FIDR корегується раз на рік; при розрахунку пені не зазначений процент пені, який позивач застосував у розрахунку, та не наведений сам розрахунок пені. Нарахування необхідно здійснювати із розрахунку відсоткової ставки з користування кредитом у розмірі 6% річних. У зв`язку з продажом кредитного портфелю до покупця перейшло право нараховувати проценти і штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами, а не на суму основного боргу та відсотків за користування кредитом. Строк відрахування строку для звернення до суду з позовом про стягнення суми заборгованості за відсотками починається з 28.05.2010. В свою чергу, строк оплати заборгованості за кредитом 30 календарних днів з дня отримання вимоги за вих. №23405 від 08.09.2011, яку відповідач отримала 15.09.2011, яка і є датою відрахування спливу строку позовної давності. Банк звернувся з позовом 07.07.2015, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якої було заявлено, що є підставою для відмови у позові. Після пред`явлення до позичальника досудової вимоги позивач втрачає право нараховувати проценти за кредитом.

У судове засідання 18.05.2021 учасники процесу не з`явилися, належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням судом копії спадкової справи, проте враховуючи наяву у справі інформацію про спадкоємця померлої та залучення його до участі у справі така обставина не може бути перешкодою у розгляді справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріали справи свідчать, що 23.11.2005 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 (надалі ОСОБА_5 ) укладено кредитний договір №ML-501/184/2005, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 120 000,00 дол. США строком до 23 листопада 2023 року.

За умовами п.3 частини №1 кредитного договору сторони узгодили, що для розрахунку процентів за користування кредитом використовується плаваюча процентна ставка, яка визначається як фіксований відсоток + FIRD, де фіксований відсоток дорівнює 6% річних, FIRD це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

23.11.2005 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 у забезпечення виконання основного кредитного зобов`язання, укладено договір поруки №SR-501/184/2005.

Також за договором №PML-501/184/2005 від 23.11.2005, в іпотеку банку відповідачем було передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами надалі укладалися додаткові договори щодо застосування процентної ставки.

10.11.2006 між сторонами укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, згідно якого сторони погодили розмір фіксованого відсотка на рівні 5% річних.

16.11.2009 між сторонами укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, згідно якого сторони визначали, зокрема, що у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов`язань, встановлених п.1.1 цього додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за кредитом договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4% річних у порядку, передбаченим цим додатковим договором.

Аналогічні умови були передбачені додатковим договором №3 до кредитного договору № ML-501/184/2005 від 23.11.2005, укладеним між сторонами 09.12.2010.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 18.03.2011, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитним договором та договорами поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, виникла прострочена заборгованість, яка, за розрахунком банком, станом на 03.06.2015 становить 3 468 931, 75 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.06.2015 становить 164632,04 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом 686532,55 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 32582,15 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитним коштами 52474,28 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2822,59 дол. США; нарахована пеня за період з 03.06.2014 по 03.06.2,92 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 129227,30 дол. США.

21.02.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано у рахунок погашення боргу у розмірі 35 404, 74 дол. США звернути стягнення на іпотечне майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений виконавчий напис був оскаржений Устименко О.Й. до Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/5656/15-ц), розгляд справи по якому був зупинений згідно ухвали суду від 12.07.2016 до розгляду даної справи.

27.11.2016 поручитель помер.

Задовольняючи частково позов банку та стягуючи з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20 000 доларів США 16 центів, що станом на 03.06.2015 складає по курсу НБУ 421 419,37 грн., за період з 07.07.2012 по 07.07.2015, суд виходив з того, що графіком платежів встановлено дату наступного платежу не пізніше 23 числа наступного місяця, тому починаючи із 24 листопада 2010 року банк був обізнаний про порушення його права з боку позичальника, проте з позовом звернувся до суду лише 07 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відмовляючи в задоволенні вимог в частині стягнення відсотків та пені суд дійшов висновку, що такі нараховано поза межами строку дії договору.

Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного договору, а погодили строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Умовами кредитного договору (п.1.5.1.) було визначено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до кредитного договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням.

За умовами кредитного договору відповідач отримав кредит строком на 216 місяців, тобто до 23 листопада 2023 року. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 23 числа кожного місяця кошти у сумі 555, 56 дол. США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Як передбачено частиною 2 статті 1050 ЦК України, у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Умовами п. 1.9 кредитного договору сторони узгодили порядок дострокового виконання боргових зобов`язань за ініціативи банку, встановивши, що у даному випадку виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 7 (семи) банківських днів із дати надіслання банком відповідної вимоги.

Вбачається, що банк скористався правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України та направив позичальнику досудові вимоги (08.09.2011 досудову вимогу із вимогою протягом 30-ти днів з дня отримання вимоги сплатити загальну суму простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 32 582, 15 дол. США та відсотками за кредитним договором у розмірі 4 623,21 дол. США, строк сплати якої згідно з графіком ще не настав, але відповідно до пунктів 1.9 цього кредитного договору кредит має бути сплачена достроково. Повторно такі вимоги були направлені банком 18.05.2012 та 08.08.2013 ).

Факт отримання відповідачем досудових вимог не спростовано.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Даний висновок викладений і в постановах Великої Палати 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18) та 31.10.2018 року (справа №202/4494/16-ц).

Отже, з пред`явленням кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор втрачає право нараховувати відсотки після настання терміну повернення, який зазначений у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року по справі № 916/4692/15 (ЄДРСРУ № 80308706).

Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно зі ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Отже, пред`явлення вимоги банком до позичальника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Позивачем змінено строк повернення кредиту за договором з 23.11.2023 на інший термін - до 08.10.2011 (останній платіж за тілом кредиту був 25.10.2010).

Доводи апелянта щодо незгоди з розміром нарахованих банком процентів, а також пені, суд вважає безпідставними, так як укладаючи договір, сторони узгодили, що у відповідності до п.3 частини №1 кредитного договору, для розрахунку процентів за користування кредитом використовується плаваюча процентна ставка, яка визначається як фіксований відсоток + FIRD, де фіксований відсоток дорівнює 6% річних, FIRD це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Відповідно до Додаткової угоди до кредитного договору сторони узгодили змінити розмір фіксованого відсотка та встановили його на рівні 5,0%, інші положення залишилися незмінними.

В свою чергу, згідно з Додатком №1 до протоколу засідання КУАП №20 від 27.04.2010 ставка FIRD з 05.05.2010 складала 7,5%+5% фіксована ставка+4% штрафна санкція відповідно до п. 1.4.1.5 кредитного договору, що разом становить 16,5%, як то відображено в розрахунку позивача.

Вбачається, що 13.12.2010 штрафна санкція у вигляді 4% була скасована у зв`язку з усуненням боржником порушення щодо сплати страхових внесків, та розмір відсоткової ставки склав 11,5% (FIRD 6,5% (пройшло корегування ставки, так як минув рік та відповідно до протоколу КУАП №39 від 17.08.2010 ставка FIRD склала 6,5%+фіксована ставка 5%), що підтверджується додатком до кредитного договору.

Отже, висновок суду в цій частині не спростований доводами апеляційної скарги.

Щодо вимоги банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту апеляційний суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи до ухвалення судом рішення відповідач подала заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252,255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Матеріалами справи встановлено, що останній платіж відповідачем ОСОБА_1 за тілом кредиту був здійснений 25.10.2010. В свою чергу, графіком платежів було встановлено дату наступного платежу не пізніше 23 числа наступного місяця, право позивача вважається порушеним з 24 листопада 2010 року, проте з відповідним позовом банк звернувся до суду лише 08 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові N 536/1841/15-ц від 23 червня 2020 року визначила, що оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N444/9519/12).

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (постанова Великої Палати Верховного Суду N 202/26885/13-ц від 06 лютого 2019 року).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про застосування строків позовної давності до частини позовних вимог спростовується вищенаведеним.

Отже, суд першої інстанції погодившись з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, дійшов висновку, що з урахуванням позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, обґрунтовано вважав, що стягненню підлягають несплачені платежі в межах трьох років до дня звернення до суду, а саме з 07.07.2012 по 07.07.2015, в розмірі 20 000, 16 дол. США (555, 56 дол. США (щомісячний платіж) х 36 місяців), що станом на 03.06.2015 складає по курсу НБУ 421 419 грн. 37 коп.

Виходячи з наявних у справі доказів розрахунок є вірним, тому доводи апеляційної скарги про недоведеність правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором до уваги не приймаються, оскільки відповідачем не наведений власний розрахунок, не зазначено конкретних недоліків розрахунку щодо невключення в нього проведених нею сплат тощо.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2019 року в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення боргу з ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 18.06.2021.

Головуючий:

Судді: