ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5655/21 Справа № 207/97/21 Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфою» на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфою» про захист прав споживачів , -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Маніфою» про захист прав споживачів.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що між нею та ТОВ «Маніфою» було укладено договір № 1042101, який позивач вважає недійсним, зважаючи на те, що нею не було підписано даний договір; прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, відповідачем не було надано ОСОБА_1 розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, у зв`язку з цим реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений у розрахунку платежів. Відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позивачу було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), тому вона погодилась на укладання зазначеного договору. Також позивач зазначала, що при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах.

На підставі наведених обставин ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики № 1042101 від 01 вересня 2020 року, укладений між нею та відповідачем.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 березня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір позики № 1042101 від 01 вересня 2020 року, укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 . Застосовано наслідки недійсності правочину - реституцію та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Маніфою» отримані за договором позики № 1042101 від 01 вересня 2020 року грошові кошти у сумі 2300 грн. Стягнуто з ТОВ «Маніфою» на користь держави судовий збір у розмірі 2270 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач при підписанні електронним підписом оспорюваного договору була ознайомлена з усіма його істотними умовами та положеннями.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.09.2020 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено електронний Договір позики № 1042101, відповідно до умов якого кредитодавець на умовах цього договору надав позичальнику кредит у сумі 2300 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані проценти, строком користування до 01.10.2020 року.

Згідно з п.2.1 договору, кредит надавався ОСОБА_1 в безготівковій формі (шляхом зарахування суми кредиту на платіжну картку позичальника). Кредит вважається наданим кредитодавцем позичальнику з моменту списання коштів з банківського рахунку кредитодавця в банківській установі, що його обслуговує, при перерахуванні грошових коштів на платіжну картку позичальника згідно цього Договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що кредитний договір вона не підписувала, його умови е несправедливими з огляду на положення ЗУ "Про захист прав споживачів".

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови спірного договору суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності, так як платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 657%, що більш ніж у шість разів перевищує суму наданого позичальнику кредиту. Таким чином, даний кредитний договір призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Законом чітко визначено наслідки надання недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи, позивач заповнила заяву з метою отримання кредитних коштів, прийняла пропозицію оферти та приєдналась до умов публічного договору щодо правил та оформлення і видачі кредитів, які підписала електронним підписом аналогом власноручного підпису, фактично прийнявши умови договору.

У статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Даний договір № 1042101 укладено між сторонами у справі 01 вересня 2020 року відповідно до вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Цивільного кодексу України, а також правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (редакція Правил, що діяли в момент укладення Договору додано до відзиву - додаток № 1).

Перед укладенням договору № 1042101 ТОВ «Маніфою» було надано всю необхідну інформацію щодо фінансової послуги відповідно до вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції станом на дату виникнення цих правовідносин (ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 12 ). Інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 12і Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надано шляхом розміщення її у вільному доступі на офіційному веб-сайті ТОВ «Маніфою» https://money4you.com.ua/.

Для отримання фінансової послуги від товариства позичальником 01 вересня 2020 року створено особистий кабінет в ІТС товариства, що є його захищеною сторінкою та забезпечує отримання інформації, необхідної для укладення/виконання договору (у тому числі постійний доступ до оригіналів договірної документації).

На зазначену позивачем адресу електронної пошти товариством надіслано лист-повідомлення (підтвердження) про укладання договору відповідного змісту згідно з вимогами Закону України «Про електронну комерцію».

Після подання позичальником заявки на отримання позики, товариством після її опрацювання та схвалення було направлено паспорт позики за заявленими позичальником параметрами позики (за стандартизованою формою, затвердженою Законом України «Про споживче кредитування») на ознайомлення та підписання (підписаний позивачем паспорт позики додано до відзиву - додаток 3).

Після підписання позичальником паспорту позики електронним підписом одноразовим ідентифікатором товариством розміщено пропозицію укласти договір позики (оферту), що містить усі передбачені чинним законодавством істотні умови та необхідні реквізити (подається у вигляді повного тексту договору) в особистому кабінеті позичальника, яку було акцептовано позичальником шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було надіслано товариством на зареєстрований позичальником в ІТС контактний номер телефону (примірник оферти та акцепту додано до відзиву - додаток № 4). Оферта, що була надіслана позичальнику, містила всі істотні умови договору, розрахунки та процентні ставки, включаючи реальні річні процентні ставки.

ОСОБА_1 було підписано електронне повідомлення про прийняття оферти, відповідно - погоджено всі запропоновані товариством умови договору.

Базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою, що передбачено п.2.4.3 вказаного договору.

Відповідно до п.2.6 договору позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом трьох робочих днів з дати підписання договору.

Усі електронні документи, підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором, мають таку юридичну силу, як і власноруч підписані документи в паперовій формі та породжують права і обов`язки для сторін (п.8.1 договору).

Відповідно до п.8.3.3 договору, підписуючи договір, позичальник ОСОБА_1 підтвердила, що в чіткій та зрозумілій формі отримала інформацію, передбачену ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про захист персональних даних», вивчила та повністю погоджується з умовами правил надання грошових коштів у позику, у тому числі, на умовах фінансового кредиту товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою», які є невід`ємною частиною договору, та з умовами цього договору позики ( п.п.8.3.5, 8.3.6 договору). (а.с.27-33)

У пункті 9 договору зазначені реквізити та підписи сторін, а саме: підписом ОСОБА_1 є електронний підпис одноразовим ідентифікатором НОМЕР_1 / ОСОБА_1/, а підписом ТОВ «Маніфою» - електронний підпис одноразовим ідентифікатором НОМЕР_2 /О.В.Кузмінов/.

Вказаними електронними підписами підписано також додаток №1 до договору позики №1042101 від 01.09.2020 (розрахунок за договором №1042101 від 01.09.2020), додаткову угоду № 1 до договору позики №1042101 від 01.09.2020 року, що підтверджує факт ознайомлення позивача з інформацією про умови надання позики та орієнтовну загальну вартість позики. (а.с34-38).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив факт підписання позивачем ОСОБА_1 договору № 1042101 від 01.09.2020 року, але помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання указаного договору недійсним з підстав несправедливості його умов.

Оскільки позивач при підписанні оспорюваного договору була ознайомлена та погодилася з усіма істотними його умовами, що підтвердила електронним підписом, то у суду відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Посилання ОСОБА_1 на те, що товариство навмисно ввело її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що оспорюваний правочин укладений шляхом обману зі сторони ТОВ "Маніфою", адже встановлено, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що свідчить про прийняття обумовлених умов.

На підставі вищенаведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфою» задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфою» про захист прав споживачів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида