ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року

м.Суми

Справа №591/1900/20

Номер провадження 22-ц/816/233/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сумський державний університет,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2020 року у складі судді Клименко А.Я., ухвалене у місті Суми, повний текст якого складено 24 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

30 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумського державного університету про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої уточнені позовні вимоги (а.с. 82-85) мотивував тим, що з 18 січня 2019 року він працював на посаді сторожа відділу охорони в Сумському державному університеті. Наказом від 25 лютого 2020 року №0419-ІІ він був звільнений з роботи 29 лютого 2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначав, що число в заяві про звільнення він поставив під натиском, трудова книжка йому була видана лише 02 березня 2020 року, з наказом про звільнення він теж ознайомився лише 02 березня 2020 року. Вважав, що при затримці видачі трудової книжки з вини відповідача, йому повинен бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В такому разі, днем звільнення вважається день видачі трудової книжки, про новий день звільнення виноситься новий наказ. Завдана йому моральна шкода полягає в негативному впливі незаконного звільнення на стан здоров`я, погіршення сну, підвищенні тиску. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати незаконним та скасувати наказ від 25 лютого 2020 року №0419-ІІ Сумського Державного Університету про звільнення його з 29 лютого 2020 року з посади сторожа відділу охорони адміністративно-господарського персоналу; поновити на посаді сторожа відділу охорони адміністративно-господарського персоналу в Сумському державному університеті з 29 лютого 2020 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення 02 березня 2020 року по день ухвалення рішення, з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів; стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів; допустити негайне стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.

При цьому вказує, що суд не дав оцінку показам начальника відділу охорони - свідка ОСОБА_2 , який підтвердив, що в заяві про звільнення ОСОБА_1 зазначив дату звільнення за вказівкою бухгалтерії, що він розцінює, як тиск на нього. Вважає, що при ухваленні рішення судом порушено ст. 38 КЗпП України, п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та допущено порушення норм процесуального права - ст.ст. 228-229, 263 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Сумський державний університет зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, оскільки суд належним чином оцінив докази у їх сукупності та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, представника Сумського державного університету Заїки Н.Ю., яка проти скарги заперечувала, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2019 року ОСОБА_1 , пенсіонер по інвалідності, за власною заявою (а.с. 26) був прийнятий на роботу на посаду сторожа у відділ охорони Сумського державного університету, що підтверджується витягом з наказу № 0095-ІІ від 16 січня 2019 року (а.с. 27). 24 лютого 2020 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням з посади з 29 лютого 2020 року (а.с. 28). Судом встановлено, що заява позивача про звільнення містить підпис позивача, підставу для звільнення - за власним бажанням та дату звільнення 29 лютого 2020 року.

Наказом № 0419-ІІ від 25 лютого 2020 року на підставі вищевказаної заяви позивача звільнено за власним бажанням з 29 лютого 2020 року (а.с. 8). Відповідні записи внесено до трудової книжки (а.с. 11). Остаточний розрахунок з ним був проведений 28 лютого 2020 року, що підтверджується копією розрахункового листка за лютий 2020 року (а.с. 12). Останній робочий день (робоча зміна) позивача - 29 лютого 2020 року був вихідним у відділі кадрів, тому трудова книжка видана йому на наступний після звільнення робочий день 02 березня 2020 року.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що при звільненні позивача із займаної посади відповідач не допустив порушення його трудових прав, наказ про звільнення відповідає нормам чинного законодавства, позивач не надав доказів заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Як вбачається зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням, він зазначив дату звільнення 29 лютого 2020 року. Волевиявлення позивача на звільнення не спростоване належними та допустимими доказами у справі. Досліджені судом докази, зокрема показання свідка ОСОБА_2 не свідчать про те, що власник або уповноважений ним орган, яким є Сумський державний університет в особі ректора, примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Доводи апеляційної скарги про те, що при погодженні заяви на звільнення позивачу сказали поставити дату звільнення в бухгалтерії, не свідчить про примушування звільнитися та тиск на нього з боку роботодавця.

Наказом № 0419-ІІ від 25 лютого 2020 року на підставі вищевказаної заяви, позивача звільнено за власним бажанням з 29 лютого 2020 року, таким чином, між сторонами була обумовлена дата звільнення, тому доводи скаржника, що його необхідно було звільнити через два тижні після написання вказаної заяви, є безпідставними.

Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не довів, що мав бажання звільнитися з іншої дати, ніж та, яка зазначена в його заяві, а також факту відкликання своєї заяви до 29 лютого 2020 року. Встановивши, що позивач належним чином не повідомив відповідача про своє небажання звільнятись та про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 241-1 КЗпП України, якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що останній робочий день - 29 лютого 2020 року (робоча зміна) позивача (а.с. 60) був вихідним днем у відділі кадрів, тому трудова книжка видана йому першого після звільнення робочого дня 02 березня 2020 року, цього ж дня його ознайомили з наказом про звільнення (а.с. 78). Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони не можуть бути підставою для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу фактично зводяться до переоцінки доказів, яким вже була надана належна оцінка судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : О.І. Собина

С.С. Ткачук