Справа №442/8091/20
Провадження №2/442/293/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Нагірної О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Кмітя Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дрогобичі цивільну справу № 442/8091/20за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку садового будинку, що в м. Дрогобичі на земельній ділянці, оформленій на ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що з 11.11.1999 по 30.09.2019 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час якого спільною працею та спільними коштами вони набули у спільну сумісну власність садовий будинок, загальною площею 112,8 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці оформленій на ОСОБА_2 , на який виготовлена декларація про початок будівельних робіт, проте не оформлена декларація про закінчення будівельних робіт.

Згідно технічного паспорту садовий будинок - Літ. А-1 включає в себе: гараж, площею, 32,5 кв. м., коридор зі сходовою кліткою, площею 8 кв. м., душову, площею, 1,2 кв. м., туалет, площею 1,5 кв. м., кухню, площею 12,9 кв. м. Перший поверх садового будинку включає в себе: коридор зі сходовою кліткою, площею 11,6 кв. м., кімнату, площею 31,4 кв.м., кімната, площею 13,7 кв.м. Другий поверх садового будинку включає в себе мансарду, площею 56,7 кв. м. і складає собою спальню, вітальню і коридор.

Будинок збудований подружжям ОСОБА_2 у 2014 році, інвентаризаційна вартість будинку становить 470 244 грн.

На даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо використання спільно набутого майна, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Призначено підготовче судове засідання на 04.02.2021.

11.01.2020 від представника відповідача - ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву в якій зазначив, що позивачка не може претендувати на Ѕ ідеальну частину садового будинку, оскільки дана будівля не здана в експлуатацію. Посилаючись на ч. 1 ст. 182 та ст. 331 ЦК України зазначає, що спірне новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу об`єкту нерухомого майна після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Оскільки, колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не набуто за час шлюбу спірний садовий будинок у спільну сумісну власність, то вважає, що такого об`єкту у природі немає, що є наслідком відсутності предмета спору та підставою для відмови в позові.

28.01.2020 від позивачки надійшло заперечення на відзив, в якому посилаючись на висновки викладені у постановах ВСУ вказує, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений на час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Разом з тим, вказує, що суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва між подружжям (колишнім подружжям) враховуючи період здійснення будівництва недобудови, що охоплюється подружнім життям та участі членів подружжя у ньому; ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, якщо технічно можливо довести до кінця будівництво об`єкта незавершеного будівництва. А оскільки спірний садовий будинок експлуатується як житло позовні вимоги підлягають задоволенню.

04.02.2021 підготовче судове засідання відкладено на 03.03.2021 у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання.

03.03.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному.

12.04.2021 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду на 05.05.2021.

05.05.2021 розгляд справи відкладено на 31.05.2021 у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання.

31.05.2021 розгляд справи відкладено на 14.06.2021 у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання позову.

Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомлення про дату час та місце судового засідання на розгляд справи не з`явилися причин неявки не повідомили.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-якідані, на підставіяких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розглядудокази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінюєдокази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Згідно свідоцтва про одруження від 27.02.2004 (виданого повторно), 11.11.1999 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 524 (а/с 18).

За час шлюбу у подружжя ОСОБА_4 народилося двоє дітей: син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/с 20,21).

У рішенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.10.2020 (рішення не набрало законної сили) встановлено, що за час шлюбу подружжя ОСОБА_4 набуло у власність: житловий будинок АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення, загальною площею 49,2 кв.м. по АДРЕСА_3 , нежитлове приміщення-магазин по АДРЕСА_4 (а/с 15-17).

Крім того, судом встановлено, що за час шлюбу подружжям ОСОБА_4 на земельній ділянці, що належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.07.2011 серія ЯК № 806161, ОСОБА_2 , було збудовано садовий будинок по АДРЕСА_1 . На підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи Будівельний паспорт на будівництво господарської споруди по АДРЕСА_1 , виданий 01.12.2014 на замовлення ОСОБА_2 (а/с 28-35).

Згідно технічного паспорту садовий будинок - Літ. А-1 включає в себе: гараж, площею, 32,5 кв. м., коридор зі сходовою кліткою, площею 8 кв. м., душову, площею, 1,2 кв. м., туалет, площею 1,5 кв. м., кухню, площею 12,9 кв. м. Перший поверх садового будинку включає в себе: коридор зі сходовою кліткою, площею 11,6 кв. м., кімнату, площею 31,4 кв.м., кімната, площею 13,7 кв.м. Другий поверх садового будинку включає в себе мансарду, площею 56,7 кв. м. і складає собою спальню, вітальню і коридор (а/с 11-14).

Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України , яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України ). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином поняття "об`єкт незавершеного будівництва" (частина 3 статті 331 ЦК України ) та "самочинно збудований об`єкт" (частина 1 статті 376 ЦК України ) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Аналогічний правовий висновок наведено у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19.

Відповідач у своєму відзиві заперечує щодо наявності у спільній сумісній власності спірного садового будинку та зазначає, що позивачка не може претендувати на Ѕ ідеальну частину садового будинку, оскільки дана будівля не здана в експлуатацію. Посилаючись на ч. 1 ст. 182 та ст. 331 ЦК України зазначає, що спірне новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу об`єкту нерухомого майна після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Оскільки, колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не набуто за час шлюбу спірний садовий будинок у спільну сумісну власність, то вважає, що такого об`єкту у природі немає, що є наслідком відсутності предмета спору та підставою для відмови в позові.

Позивач подала до суду докази відносно вартості спірного об`єкту нерухомого майна (а/с 10). Натомість відповідач, який не погодився із доводами позивача, на підтвердження своїх доводів суду доказів не надав.

З копії декларацій позивача вбачається, що остання зареєстрована як фізична особа-підприємець та отримує доходи (а/с 19, 22-24,27).

Разом з тим, судом встановлено, що інженерні мережі до спірного садового будинку проведені із інженерних мереж проведених до житлового будинку АДРЕСА_2 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

В матеріалах справи наявні копія квитанцій по оплаті ОСОБА_1 за природний газ, електроенергію, вивіз ТПВ, водопостачання та водовідведення на будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а/с 82-87).

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка була відведена саме під будівництво житлового будинку, також встановлено, що садовий будинок фактично експлуатується за своїм призначенням, тому суд вважає, що підстав для ствердного висновку відповідача, про те, що садового будинку фактично не існує, оскільки такий не має юридичного статусу житлового будинку до прийняття його до експлуатації і до моменту державної реєстрації права власності на нього, у суду не має.

Відповідачем не надано жодних документів або доказів на підтвердження власної позиції або спростування наявних в матеріалах справи доказів.

Отже, судом встановлено, що садовий будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом незавершеного будівництва та збудований за час шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України .

За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України .

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України ) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/185-ц (провадження № 61-14600св19).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином суд приходить до висновку, що спірний садовий будинок є об`єктом незавершеного будівництва, збудований сторонами у період шлюбу, будівництво спірного будинку велося за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, таким чином наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 його частини.

Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України .

Оскільки, позивач позбавлена можливості здійснити дії з прийняття до експлуатації та оформлення права власності, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, при цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін, суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши надані до суду докази, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки судовий збір в розмірі 2352 грн. грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати об`єкт незавершеного будівництва - садовий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із визначенням частки ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини садового будинку.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - садового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту садовий будинок - Літ. А-1 включає в себе: гараж, площею, 32,5 кв. м., коридор зі сходовою кліткою, площею 8 кв. м., душову, площею, 1,2 кв. м., туалет, площею 1,5 кв. м., кухню, площею 12,9 кв. м. Перший поверх садового будинку включає в себе: коридор зі сходовою кліткою, площею 11,6 кв. м., кімнату, площею 31,4 кв.м., кімната, площею 13,7 кв.м. Другий поверх садового будинку включає в себе мансарду, площею 56,7 кв. м. і складає собою спальню, вітальню і коридор.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2352 (дві тисячі триста п`ятдесят дві) гривні.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського Апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.06.2021.

Суддя Нагірна О.Б.