Номер провадження: 22-ц/813/5678/21
Номер справи місцевого суду: 509/3033/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Сєвєрової Є.С., Колеснікова Г.Я.

за участі секретаря Чепрас А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2018 року (одноособово суддя Кочко В.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні в порядку проведення його поділу,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

09.08.2017 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні в порядку проведення його поділу, а саме: визнання за нею права на Ѕ частину майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 з припиненням права власності ОСОБА_2 на частину майнових прав.

Позов обґрунтовано наступним.

18.09.2008 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_2 14.02.2013 року, у період шлюбу, відповідач ОСОБА_2 уклав із ТОВ «Полімер Граніт» договір №4/4.1-8 купівлі-продажу майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач не визнає право власності позивачки на частку майнових прав у спірній квартирі.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила задовольнити позов.

У судовому засіданні в суді першої інстанції 04.10.2018 року позивачка і її представник позовні вимоги підтримали, представник відповідача позов не визнала.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.10.2018 рокуОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 04.10.2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

14.03.2013 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Полімер Гранит» договір купівлі-продажу майнових прав № 4/4.1-8 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за223 540 гривень, які повністю сплачені. Відповідач відмовився у добровільному порядку здійснити поділ майна. Представник відповідача не заперечувала придбання відповідачем майнових прав на вказану квартиру, але заперечувала, що вони є спільною сумісною власністю, при цьому, представник посилалась на те, що майнові права придбані за особисті кошти від продажу 07.03.2013 року автомобіля MAZDA-320 № НОМЕР_1 , який був придбаний до шлюбу.

В ході судового засідання встановлено, що 13.01.2017 року відповідач продав автомобіль MAZDA-320 № НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який був допитаний судом в якості свідка.

17.04.2018 року був заявлений відвід судді Кочко В.К. з мотивів, зазначених у заяві, який відхилений 17.04.2018 року.

Суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано доказів на підтвердження придбання майнових прав на оспорювану квартиру. До позовної заяви додана копія договору № 4/4.1-8 від 14.03.2013 року, а також копія листа ТОВ «Полімер Граніт», що за вказаним договором сплачена сума у розмірі 223 540 гривень. Факт придбання майнових прав не заперечував представник відповідача і не заявляв сумнівів щодо достовірності наданих документів, а в рішенні суд прийшов до висновку, що позивачкою не надані докази, які б підтверджували факт придбання майнових прав на квартиру.

За загальними правилами, що випливають з норм ст. ст. 60,61 СК України, ст. 368 ЦК України, будь-яке май набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним з них не буде доведено набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд не прийняв до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року по справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі №715/9/16 щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно.

За клопотанням позивачки суд прийняв ухвалу про виклик відповідача у судове засідання для дачі особистих пояснень, яка не виконана, рішення суду про відсутність отримання особистих пояснень від відповідача не прийняте.

У суді встановлено розбіжність у тексті копій договору № 4/4.1-8 від 14.03.2013 року купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, які надавались позивачкою і представником відповідача. Тому під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції підлягають встановленню обставини відповідності дійсності тексту договору № 4/4.1-8 від 14.03.2013 наданих сторонами шляхом допиту працівників ТОВ «Полімер Граніт» або витребування копії такого договору від державного реєстратора, який провів реєстрацію прав на нерухоме майно на аналогічні квартири у будинку, в якому знаходиться спірна квартира.

Відзив відповідача ОСОБА_2 на скаргу зазначає:

Позивачка у скарзі посилається на те, що «факт придбання майнових прав на квартиру не заперечував представник відповідача, не заявляв сумнівів щодо достовірності вказаних позивачем документів», однак таке твердження не відповідає дійсності. У запереченнях на позов наголошувалось на невідповідність тексту копії договору інвестування від 14.03.2013 року, наданого позивачкою із текстом оригіналу договору, який підписувався відповідачем, а саме, в тексті договору п.2.1., який підписувався відповідачем значиться, що відповідач купує майнові права за свої особисті кошти і цей факт позивачка не спростувала.

Крім того, не спростовано твердження відповідача, що гроші на інвестування квартири він отримав від ОСОБА_3 за проданий йому автомобіль MAZDA-320 № НОМЕР_1 , який був придбаний відповідачем до шлюбу, а отже не є власністю подружжя. Договір купівлі-продажу автомобіля був зареєстрований 13.01.2017 року, проте його передача ОСОБА_3 та отримання грошей від нього були 07.03.2013 року.

На час інвестування квартири заробіток був достатній лише для проживання, інших коштів, окрім отриманих за продаж автомобіля, не було і позивачкою цей факт не спростовано.

Висновок суду про недопустимість наданого доказу, а саме копії договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, який не відповідає оригіналу, позивачкою не спростований.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2008 року (а.с.6 т.1).

09.08.2017 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні в порядку проведення його поділу шляхом визнання за нею право на Ѕ частину майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 з припиненням права власності ОСОБА_2 на частину майнових прав (а.с.3-6).

Позивачка надала суду в якості доказів копію договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 , предметом якого визначені майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , а також відповідь ТОВ «Полімер Граніт» від 11.11.2016 року на звернення адвоката про те, що 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 укладався договір-купівлі-продажу майнових прав, за яким сплачено 223 540 гривень, станом на листопад 2016 року будівництво об`єктів нерухомості завершено, сторонами повністю виконаний договір (п.2.2, договору, а.с.7-12 т.1).

Відповідач, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , надав копію договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 , предметом якого визначено майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , зазначаючи, що надана позивачкою копія договору від 14.03.2013 року не є доказом придбання майнових прав, оскільки відрізняється по тексту від оригіналу, який він підписував (а.с.88,89,95,96,126-128 т.1).

Сторони не надали і матеріали справи не містять оригіналу договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні відомості про перебування сторонами у шлюбі на час розгляду справи в суді першої або апеляційної інстанцій, а також належні та допустимі докази укладення між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав №4/4.1.-8 від 14.03.2013 року та сплати грошових коштів за вказаним договором.

Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини і досліджені нові докази.

Позивачка в особі представника, на підтвердження доводів апеляційної скарги, додатково надала до суду апеляційної інстанції: - копію договору №В5-6 купівлі-продажу майнових прав від 23.09.2010 року між ТОВ «Полімер-Граніт», ОСОБА_4 і ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4 ; - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосовно квартири АДРЕСА_5 , з якого вбачається, що 22.02.2016 року зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 , а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосовно квартири АДРЕСА_6 , з якого вбачається, що 11.05.2016 року зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_7 (а.с.179-183,186-189,212-215,219-223 т.1).

За клопотанням представника позивачки судом апеляційної інстанції з Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області, який здійснює реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі ним здійснювалась державна реєстрація права власності у будинку АДРЕСА_7 (а.с.188,189,214,215 т.1), витребувані відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 13.01.2020 року, станом на січень 2020 року відсутня інформація про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.210,211,229-232,235 т.1).

Між сторонами виникли правовідносини з права власності подружжя на майно, які регулюються нормами ЦК України і СК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з того, що позивачка не надала належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження позовних вимог (а.с.137 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.

Майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. ст. 60, 61 ч.1, 69 ч.1 СК України).

В суді виник спір між подружжя щодо визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя у порядку проведення його поділу, предметом спору є майнові права на об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що станом на час розгляду справи в суді першої і в суді апеляційної інстанцій (спір виник у суді в серпні 2017 року), а саме, у 2016 році ТОВ «Полімер-Граніт» завершило будівництво будинку АДРЕСА_7 .

Вказані обставини об`єктивно підтверджуються відповіддю ТОВ «Полімер Граніт» від 11.11.2016 року на звернення адвоката, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно квартир АДРЕСА_8 з яких вбачається, що підставою для виникнення та реєстрації права власності на вказані об`єкти нерухомого майна стали договори купівлі-продажу, акти приймання передачі нерухомого майна відповідно від 12.02.2016 року та від 18.12.2015 року, виданих ТОВ «Полімер Граніт», додаткові угоди і виписки з переліку осіб, виданих ТОВ «Полімер Граніт» (а.с.12.186-189 т.1).

Разом з тим, станом на січень 2020 року в матеріалах справи відсутня інформація про реєстрацію права власності за будь-ким на квартиру АДРЕСА_1 .

На підтвердження позовних вимог позивачка надала суду копію договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 , предметом якого визначені майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . Відповідач, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , надав свою копію договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року зазначаючи, що надана позивачкою копія договору від 14.03.2013 року не є доказом придбання майнових прав, оскільки відрізняється по тексту від оригіналу, який він в дійсності підписував.

Сторони не надали оригінал договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 .

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ч.ч.1-3 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ч.1 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.ч.1,5,6 ЦПК України).

Наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належним і допустимим доказом існування договірних відносин, у даному випадку, є договір, укладений в письмовій формі.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. (ст. ст. 655 ч.1, 656 ч.2 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 ЦК України (усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність), інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. ст. 205 ч.1, 206 ч.1, 208 ч.1 п.п.2,4 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ч.1 ЦК України).

З огляду на викладене, договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна повинен вчинятись сторонами у письмовій формі.

Позивачка, на підтвердження позовних вимог, і відповідач, спростовуючи доводи позивачки, кожний, надали копії договору від 14.03.2013 року. Разом з тим, сторони не надали належного і допустимого доказу, а саме, оригінал договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 , який би поза всяких сумнівів підтверджував факт укладення такого договору, а також визначав зміст договору (умови, пункти, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства).

Копії договору №4/4.1.-8 купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 , надані сторонами із різним змістом умов договору, які належним чином не посвідчені, а також відповідь ТОВ «Полімер Граніт» від 11.11.2016 року, з врахуванням обставини справи, і, в силу ст. ст. 205 ч.1, 208 ч.1 п.п.2,4 ЦК України, ст. ст. 71 ч.1, 78 ч.2, 79 ч.1 ЦПК України, не є належними, допустимими і достовірними доказами у справі, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин (фактів) у справі.

Здійснення грошових операцій повинно підтверджуватись належним і допустимим доказом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Готівка, що надходить до кас, оприбутковується в день одержання готівки в повній сумі. Оприбуткуванням готівки в касах установ/підприємств та їх відокремлених підрозділів, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. Оприбуткуванням готівки в касах суб`єктів господарювання, які проводять готівкові розрахунки із застосуванням КОРО без застосування РРО, є занесення даних розрахункових квитанцій до КОРО (п. 11 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті, затверджене постановою КМУ №148 від 29.12.2017 року).

Лист ТОВ «Полімер Граніт» від 11.11.2016 року на звернення адвоката про те, що 14.03.2013 року між ТОВ «Полімер-Граніт» і ОСОБА_2 укладався договір-купівлі-продажу майнових прав, за яким сплачено 223 540 гривень, не є первинним документом, оскільки не фіксує факт здійснення фінансової операції ТОВ «Полімер-Граніт»з оприбуткування готівки.

Надані представником позивачки копії договору №В5-6 купівлі-продажу майнових прав від 23.09.2010 року між ТОВ «Полімер-Граніт», ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосовно квартир №6,7 по АДРЕСА_9 , не є належними доказами у справі, оскільки не стосуються предмету доказування.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника позивачки у скарзі, що: представник відповідача не заперечувала факту придбання відповідачем майнових прав на вказану квартиру і не заявляла сумнівів щодо достовірності наданих документів; відповідач не довів того, що майнові права придбані за особисті кошти від продажу 07.03.2013 року автомобіля MAZDA-320 № НОМЕР_1 , який придбаний до шлюбу; 17.04.2018 року заявлено відвід судді Кочко В.К. з мотивів, зазначених у заяві, який відхилений 17.04.2018 року; суд не прийняв до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року по справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі №715/9/16 щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, - до уваги не приймаються.

Відповідач і його представник, заперечуючи проти позову, зазначали, що надана позивачкою копія договору від 14.03.2013 року не є належним доказом придбання майнових прав.

Та обставина, що відповідач не довів факту придбання майнових прав за особисті кошти від продажу автомобіля, а також необхідність врахування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не мають правового значення, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу майнових прав.

Заявлений позивачкою відвід судді Кочко В.К. стосувався процесуальних дій судді під час розгляду справи по суті, і, у встановленому законом порядку, вирішений судом (а.с. 74,75,78 т.1).

Дослідивши питання безсторонності суддів з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia, рішення від 28.11.2002 року), зазначив, що, по-перше, йдеться про суб`єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. По-друге, слід застосовувати об`єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву (рішення у справах: «Білуха проти України» від 09.11.2006 року п.п.49,54; «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, п.66; «Агрокомплекс» проти України» від 06.10.2011 року, п.136; «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, п.п.103,107).

Особиста безсторонність суддів не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу (ст. 36 ч.4 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви про відвід судді Кочко В.К.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки позивачка належними і допустимими доказами не довела існування договірних відносин, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів, за захистом яких особа звернулася до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові за недоведеністю позовних вимог, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів відмовляє позивачці у задоволенні скарги і залишає судове рішення без змін, тому позивачка не має права на відшкодування судових витрат. Судові витрати відповідача підлягають відшкодуванню відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 05.02.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Г.Я. Колесніков