233 № 233/1999/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді Бєлостоцької О.В.,

за участю секретаря Теліціної О.О.,

представника позивачів за первісним позовом та

відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідачки за первісним позовом та

позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

представника відповідачки за первісним позовом та

позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Дорофєєвої І.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину частково недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі-продажу квартири недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

23 квітня 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі представника - адвоката Шамардіна В.М. звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначили, що в трикімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 завжди проживали дві сім`ї - одну кімнату займала ОСОБА_7 , а дві кімнати - ОСОБА_8 . Скориставшись своїм правом на приватизацію, ОСОБА_8 приватизувала 2/3 частини вказаної вище квартири та отримала свідоцтво про право власності на житло від 17 червня 1996 року. 10 травня 2002 року ОСОБА_8 продала належні їй 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року. Сім`я ОСОБА_9 , яка складалась з трьох осіб - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , після придбання квартири стала в ній мешкати, а 24 липня 2002 року вказані особи зареєструвались за новим місцем проживання. По сусідству із Гурецькими в одній з кімнаті спірної квартири, яка є комунальною, проживала ОСОБА_7 , яка була обізнана про приватизацію ОСОБА_8 двох кімнат квартири, а згодом і про їх відчуження на користь ОСОБА_6 . Разом із ОСОБА_7 . ОСОБА_9 тривалий час мешкали в одній квартирі, підтримували нормальні сусідські стосунки, робили ремонт у місцях загального користування, замінили газові прилади. Позивачам по справі не було відомо про те, що ОСОБА_7 у 2005 році незаконно приватизувала усі три кімнати вказаної квартири, дві з яких були приватизовані у 1996 році ОСОБА_8 та згодом, у 2002 році відчужені. Станом на час приватизації квартири ОСОБА_7 усієї трикімнатної квартири (28 липня 2005 року) у двох кімнатах були зареєстровані та мешкали ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . В 2017 року ОСОБА_7 померла, а відповідачка по справі ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2018 року на спадщину у вигляді всієї трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачі за первісним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просять:

-визнати свідоцтво про право власності на житло від 28 липня 2005 року, видане відповідно до розпорядження № 132 по відділу з приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ на ім`я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 частково недійсним - в частині 2/3 частки вказаної квартири;

-визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 грудня 2018 року за реєстром № 3-562, видане державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В. ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 частково недійсним - в частині 2/3 частки вказаної квартири;

-судові витрати покласти на ОСОБА_2

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , якого було залучено до участі в справі в якості співвідповідача ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року (а.с.137), в якому зазначила, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 набуто нею законно, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2018 року після померлої ОСОБА_7 . Право власності спадкодавиці на вказану нерухомість в рамках повноважень перевірено державними нотаріусами двічі - при складанні заповіту та при оформленні її спадкових прав. В спірній квартирі вона зареєстрована з 2018 року, проте раніше, а саме з 1945 року була зареєстрована та мешкала в цій квартирі, яка була надана її батькові ОСОБА_10 на підставі ордеру в 1943 році. В 1947 році її батько ОСОБА_10 із міркувань допомоги та доброзичливості дозволив ОСОБА_7 разом із її матір`ю ОСОБА_11 мешкати разом із ними в квартирі АДРЕСА_2 , оскільки останні не мали власного житла. В 1963 році їх родина змінила місце проживання, ордер на квартиру АДРЕСА_2 батько здав до ЖЕКу з проханням не виселяти ОСОБА_12 , до яких згодом підселили сімейну пару Ізотових. Через деякий час ОСОБА_13 помінялась житловою площею із ОСОБА_8 , яка стала проживати у спірній квартирі із ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Сім`я ОСОБА_12 займала одну кімнату в квартирі із скромності, проте, ця обставина не має юридичного значення. Після смерті ОСОБА_11 в 1990 році в спірній квартирі залишились проживати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не були членами однієї родини. З огляду на положення ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та фактичні обставини, які склались станом на 1996 рік ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , як незалежні особи мали право на приватизацію однакових рівних часток площі спірної квартири. В свідоцтві про право власності на житло від 17 червня 1996 року зазначено, що ОСОБА_8 належить на праві приватної власності 2/3 частини квартири, загальна площе яких складає 41,7 кв.м., що з невідомих причин перевищує встановлену законодавством норму. ОСОБА_7 не була членом сім`ї ОСОБА_8 , проте вона постійно мешкала в зазначеній вище квартирі, зважаючи на що повинна була надати згоду на приватизацію ОСОБА_8 частки житла. ОСОБА_7 згоди на приватизацію 2/3 часток квартири ОСОБА_8 не надавала. ОСОБА_7 на момент приватизації нею квартири АДРЕСА_2 мала статус ветерана праці, отже мала право на приватизацію всієї квартири незалежно від розміру її загальної площі. На момент приватизації ОСОБА_7 не була обізнана ані про факт приватизації 2/3 часток квартири ОСОБА_8 , ані про існування договору купівлі-продажу цих часток ОСОБА_6 , оскільки договір купівлі-продажу частки квартири від 10 травня 2002 року не був зареєстрований в Костянтинівському БТІ, він не має юридичної сили, зважаючи на що ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_6 не є власниками спірної квартири.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить:

-визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 17 червня 1996 року (2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ), яке видане на підставі розпорядження № 723-б від 17 червня 1996 року на ім`я ОСОБА_8 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 10 травня 2002 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-1020;

-судові витрати покласти на відповідачів за зустрічним позовом.

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2020 року позовна заява ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 прийнята до розгляду, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року до участі в справі в якості співвідповідача за зустрічним позовом залучено ОСОБА_6 .

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокат Шамардін В.М. підтримав заявлені позовні вимоги за первісним позовом, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1996 року та договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року недійсними заперечував, пославшись на безпідставність заявлених позовних вимог.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним - ОСОБА_2 та її представник - адвокат Коваленко В.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як необґрунтованого та підтримали зустрічний позов, пославшись на викладені в ньому обставини. ОСОБА_2 зазначила, що за життя ОСОБА_7 не наполягала на приватизації всієї квартири, а мала намір приватизувати кімнату, яку фактично займала. Приватизація всієї квартири сталась внаслідок того, що ОСОБА_7 було введено в оману.

Співвідповідач за зустрічним позовом ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на зустрічну позовну заяву не надав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» Дорофєєва І.Т. в судовому засіданні пояснила, що стосовно наявності підстав для задоволення первісного позову та зустрічного позову покладається на розсуд суду. Зазначила, що в квартирі АДРЕСА_2 було розділено особовий рахунок: № НОМЕР_1 на ОСОБА_11 (згодом переоформлено на ОСОБА_7 ) та № НОМЕР_2 на ОСОБА_8 (згодом переоформлено на ОСОБА_6 ). Розділення особового рахунку було здійснено виключно з метою зручності нарахування вартості комунальних послуг, зважаючи на те, що квартира належить кільком власникам. Розділення особового рахунку не має наслідком зміну адреси об`єкту нерухомості - квартири АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що працює соціальним працівником територіального центру та приблизно на протязі 10 років обслуговувала ОСОБА_7 , як одиноку особу похилого віку. В квартирі АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_7 «по уплотнению» мешкала молода родина. ОСОБА_7 казала їй, що молода родина придбала частину вказаної квартири. ОСОБА_7 мешкала в маленькій кімнаті зазначеної квартири та комунальні послуги сплачувала відповідно до займаної площі, оскільки особові рахунки були розділені. Вона допомагала ОСОБА_7 оформлювати документи, пов`язані з приватизацією квартири, проте її допомога полягала виключно у супроводі останньої до відповідних інстанцій.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що працює паспортистом в КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради». В квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 за підселенням мешкали дві родини. Одну кімнату займала ОСОБА_7 , а дві інші - родина ОСОБА_9 . Особовий рахунок по квартирі був розділений з метою сплати комунальних послуг на 7 та 7А. Оскільки ОСОБА_9 тривалий час фактично в квартирі не мешкали, за зверненням ОСОБА_7 представниками КП «Служба єдиного замовника» складались відповідні акти. Вона особисто готувала довідку про зареєстрованих осіб у спірній квартирі (а.с.195,210), яка була пред`явлена ОСОБА_7 разом з іншими документами під час приватизації квартири у 2005 році. У довідці нею було зазначено, що сусідами ОСОБА_7 по квартирі АДРЕСА_2 є родина ОСОБА_9 , що обов`язково мало бути враховано техніком бюро технічної інвентаризації, проте, як стало згодом відомо, зроблено не було.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що працює спеціалістом з приватизації в КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради». Оскільки оформлення приватизації ОСОБА_8 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 здійснювалось представництвом Фонду державного майна України, відомості та документи про це до КП «Служба єдиного замовника» не передавались. Зважаючи на те, що ані документи, ані інформація про приватизацію в 1996 році частини спірної квартири ОСОБА_8 передані не були, при приватизації в 2005 році цієї квартири ОСОБА_7 , зазначена обставина не була врахована.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Стосовно набуття права власності на 2/3 частини спірної квартири ОСОБА_8 , а згодом ОСОБА_6 судом досліджені наступні докази.

Судом досліджено копію інвентаризаційної справи та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , яка, як вбачається із вказаних документів, складається з трьох кімнат житловою площею 48,2 кв.м.: кімнати 7-2 площею 22,7 кв.м., кімнати 7-3 площею 12,6кв.м., кімнати 7-4 площею 12,9, кухні 7-5, коридору 7-1, туалету (а.с.126-128, 143-149).

Відповідно до листа КП «Служба єдиного замовника» від 14 квітня 2020 року № 332 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01 червня 1996 року було відкрито 2 особових рахунки : кв. НОМЕР_8 - ОСОБА_11 , кв. АДРЕСА_3 - ОСОБА_8 . Станом на 01 червня 2002 року відкрито 2 особових рахунки - кв.НОМЕР_8 - ОСОБА_7 , кв. АДРЕСА_3 - ОСОБА_8 (а.с.10).

Відповідно до форми ЖХ-8 по особовому рахунку № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 (дописано А) (а.с.176), який спочатку було відкрито на ім`я ОСОБА_8 , а згодом на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року переоформлено на ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_8 займала в зазначеній квартирі площу - 37,41кв.м., а з урахуванням допоміжної площі - 42,79 кв.м. (а.с.177).

Згідно довідки КП «Служба єдиного замовника» від 20 листопада 2020 року № 2226 станом на 17 червня 1996 року (на момент приватизації ОСОБА_8 2/3 частини квартири) в спірній квартирі була зареєстрована ОСОБА_7 , яка займала одну кімнату площею 13,06 кв.м. та ОСОБА_8 , яка займала 2 кімнати площею 37,4 кв.м (а.с.161).

17 червня 1996 року представництвом Фонду державного майна України в м.Костянтинівка ОСОБА_8 на підставі розпорядження № 723-Б від 17 червня 1996 року (а.с.147) було видано свідоцтво про право власності на житло - на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 41,7 кв.м.

На зворотньому боці свідоцтва від 17 червня 1996 року зазначено що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності в Бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під номером 117р-741 (а.с.3).

10 травня 2002 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_6 належні їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 17 червня 1996 року 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються із двох жилих кімнат - 7-3, 7-2, Ѕ частини коридора 7-1, Ѕ частини кухні 7-5, Ѕ частини санвузла - 7-6, жилою площею 35,30 м.кв., корисною площею 41,7 м.кв, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року (а.с.4).

Відповідно до п.6 договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 виникає у покупця ОСОБА_6 з моменту підписання договору. Договір підлягає реєстрації у Костянтинівському бюро технічної інвентаризації (а.с.4).

ОСОБА_6 звернувся до Костянтинівського міського бюро технічної інвентаризації із заявою - заказом № 3709 про реєстрацію придбаної квартири АДРЕСА_2 , сплативши 12 липня 2002 року вартість реєстраційних послуг у розмірі 10 грн 68 коп (а.с.149).

Згідно листа КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2021 року № 50 (а.с.216) право власності на 2/3 частини вказаної квартири було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року, зважаючи на що доводи представника відповідачки з цього приводу є неспроможними.

Відповідно до витягу із заочного рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по цивільній справі № 2/1150/08 від 15 квітня 2008 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , зареєстрований 22 квітня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 шлюб було розірвано (а.с.217-218).

Отже, з досліджених доказів вбачається, що станом на 10 травня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, з огляду на що відповідно до ст.22 чинного на той час КпШС України, придбані 2/3 частки спірної квартири є їх спільною сумісною власністю.

Як вбачається з форми Б, за адресою АДРЕСА_1 (з позначкою «а») ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєструвались 24 липня 2002 року (а.с.6-8, 165-171).

Відповідно до листа відділу реєстрації Костянтинівської міської ради від 21 квітня 2020 року № 1317/09 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення суду. Оскільки за даними реєстру місцем постійного проживання ОСОБА_5 зазначено: АДРЕСА_1 , зняти його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 підстав немає (а.с.47, 78).

Зазначення в наявних в матеріалах справи документах номеру спірної квартири як НОМЕР_9 суд до уваги не приймає, оскільки розділення особового рахунку було здійснено виключно з метою зручності нарахування та сплати комунальних послуг кількома співвласниками та не має наслідком зміну адреси об`єкту нерухомого майна.

Стосовно набуття права власності на квартиру ОСОБА_7 судом досліджені наступні докази.

Судом досліджено форму ЖХ-8 по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.176), який спочатку було відкрито на ім`я ОСОБА_11 , а згодом переоформлено на ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому від 20 червня 1990 року № 222. Із відомостей по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_11 , а згодом ОСОБА_7 займала у вказаній квартирі площу - 12,84 м.кв, а з урахуванням допоміжної площі -18,21 м.кв (а.с.176).

З поквартирної картки (форма Б) по квартирі АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_7 займала жилу площу в зазначеній квартирі 13,06кв.м.; була зареєстрована за вказаною адресою з 14 лютого 1966 року до 23 січня 2018 року (а.с.6,164, 162-163).

Як вбачається з довідки КП «Служба єдиного замовника» від 20 листопада 2020 року № 2225, станом на 28 липня 2005 року в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7 , яка займала 1 кімнату площею 13,06 кв.м. та сусіди по квартирі - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які займали дві кімнати площею 37,4 кв.м. (а.с.160).

До заяви про приватизацію квартири (а.с.194,208) ОСОБА_7 було долучено довідку (виписку з будинкової книги про склад сім`ї та прописку), за підписом завідуючої сектором Гончарової Є.В. та паспортиста ОСОБА_15 , зі змісту якої вбачається, що особовий рахунок по квартирі АДРЕСА_2 відкрито на ОСОБА_7 , яка зареєстрована за вказаною адресою одна, розмір займаної жилої площі не зазначено. Довідка містить інформацію про те, що сусідами ОСОБА_7 по вказаній квартирі є сім`я ОСОБА_6 , яка складається з трьох осіб (а.с.195, 210).

ОСОБА_7 мала статус ветерана праці, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 (а.с.44,75).

28 липня 2005 року відділом по приватизації при міському комунальному підприємстві «ЖЕУ» на підставі заяви (а.с.194,208), розпорядження № 132 від 28 липня 2005 року (а.с.131,193,207) ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на житло - на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 61,0 кв.м.(а.с.5).

На зворотньому боці свідоцтва від 28 липня 2005 року зазначено що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності в Бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під номером 178р № 3084 (а.с.5,154).

З листа КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 квітня 2020 року № 252 вбачається, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 28 липня 2005 року, виданого відділом по приватизації при міському комунальному підприємству ЖЕУ (загальна площа квартири складає 61кв.м.).

Також в матеріалах інвентаризаційної справи наявне свідоцтво про право власності від 17 червня 1996 року, видане представництвом Фонду державного майна України в м.Костянтинівка, на підставі якого за ОСОБА_8 зареєстровано право приватної спільної часткової власності 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 (загальна площа складає 41,7кв.м.) (а.с.12).

22 серпня 2005 року за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 28 липня 2005 року зареєстроване право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8120111 (а.с.46,77).

Судом досліджено копію реєстраційної справи № 11801812 (а.с.150-155), із змісту якої вбачається, що за заявою ОСОБА_7 від 02 серпня 2005 року № 2317 (а.с.152) державним реєстратором було прийнято рішення від 22 серпня 2005 року про реєстрацію за останньою права власності на спірну квартиру (а.с.153).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 (а.с.76).

07 грудня 2018 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2009 року (а.с.57-58,87) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (а.с.45,76) - на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох жилих кімнат 7-2, 7-3, 7-4, коридору 7-1, кухні - 7-5, туалету - 7-6, житловою плошею 48,2кв.м, загальною площею - 61,0кв.м. (а.с.11).

Після оформлення ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 особові рахунки за вказаною адресою були об`єднані на нового власника - ОСОБА_2 , що підтверджується листом КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» від 05 серпня 2019 року № 669 (а.с.49,79).

З метою сприяння учасникам справи у реалізації процесуальних прав судом вживались заходи щодо витребування доказів шляхом постановлення відповідної ухвали від 11 листопада 2020 року (а.с.136) та направлення письмових запитів про витребування інформації, яка стосується предмету доказування по даній цивільній справі.

Відповідно до листа від 04 грудня 2020 року № 3639/26 вх.26-4682/1 КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» повідомило про відсутність в розпорядженні останнього первинних документів щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 станом на 17 червня 1996 року та станом на 28 липня 2005 року, оскільки вказана служба правом приватизації квартир наділена не була, а МКП ЖЕУ документи щодо приватизації передані не були (а.с.199).

Листом від 11 січня 2021 року № 43/26вх26-5053 міський голова на запит суду повідомив, про відсутність в розпорядженні виконавчого комітету Костянтинівської міської ради документів, що стосуються приватизації у 1996 році ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2 (а.с.206).

Листом від 28 вересня 2020 року № 05-01-31/411 начальник архівного відділу Костянтинівської міської ради щодо надання копій документів стосовно обміну квартири по АДРЕСА_1 повідомила, що документи постійного зберігання архівного фонду № 8 «Виконавчий комітет Костянтинівської міської ради» за 1943-1991 роки передані до державного архіву Донецької області (акт № 1 від 15 липня 2009 року) (а.с.110).

Отже, відповідно до приписів ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає дану цивільну справу на підставі доказів, поданих учасниками справи та тих доказів, які надійшли на виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року та письмових запитів.

Щодо визнання свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 червня 1996 року на ім`я ОСОБА_8 та договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року недійсними суд дійшов наступних висновків.

Первісна редакція Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачала заборону на приватизацію квартир, в яких мешкають два і більше наймачів, за відсутності згоди усіх на приватизацію займаної ними квартири.

Дані вимоги закону, які містилися в ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", було виключено з цього закону при внесенні до нього змін Законом від 22 лютого 1994 року. У зміненій після цього редакції закон не передбачав заборони на приватизацію кімнат у квартирах, де мешкають два або більше наймачів, а після внесення до нього змін 5 лютого 1997 року він прямо визначив можливість такої приватизації, не ставлячи її проведення в залежність від згоди інших наймачів, які мешкають у цій квартирі.

На час приватизації ОСОБА_8 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 діяв Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»в редакції зі змінами станом на квітень 1994 року.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачене право кожного громадянина України приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

До членів сім`ї наймача відповідно до ч.1 ст.5 зазначеного вище Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

ОСОБА_7 не була членом сім`ї ОСОБА_8 .

Частиною 10 ст.8 Закону України України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

На час приватизації ОСОБА_8 2/3 часток спірної квартири було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 N 56 (далі по тексту Положення ).

Пунктом 7 зазначеного вище Положення передбачено, що розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат (додаток 1).

Згідно ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Як вбачається з особових рахунків № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , ОСОБА_8 займала в квартирі АДРЕСА_3 житлову площу 37,41 кв.м., а всього з урахуванням допоміжної - 42,79 кв.м., а ОСОБА_7 - 12,84 кв.м. житлової площі, а всього з урахуванням допоміжної - 18,21 кв.м. (а.с.176,177).

З досліджених доказів судом встановлено, що ОСОБА_8 приватизувала 2/3 частини спірної квартири - які складались, як вбачається з інвентаризаційної справи (а.с.148 на звороті), з кімнати 7-3 площею 12,6 кв.м. кімнати 7-2 площею 22,7 кв.м., Ѕ частини коридору 7-1, Ѕ частини кухні 7-5, Ѕ частини туалету 7-6.

З аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 N 56 суд дійшов висновку про те, що приватизація ОСОБА_8 у 1996 році кімнат у спірній квартирі відповідно до фактично займаної площі із здійсненням доплати за надлишок площі відповідала наведеним положенням діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме приписам ч.3 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та п.8 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 N 56.

Посилання позивачки за зустрічним позовом на те, що ОСОБА_8 незаконно, з перевищенням встановленої законом норми приватизовано 2/3 частини спільної квартири загальною площею 41,7 кв.м., суд відхиляє, оскільки як вбачається з розпорядження № 723-б від 17 червня 1996 року (а.с.147), приватизація була здійснена ОСОБА_8 з доплатою за надлишки загальної площі в розмірі 187000крб, що узгоджується з приписами вищенаведеного законодавства.

Доводи представника позивачки за зустрічним позовом - адвоката Коваленка В.В. з приводу того, що частки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під час приватизації мали бути рівними - по Ѕ вказаної квартири є неспроможними, оскільки Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на час приватизації ОСОБА_8 2/3 частини квартири) та п.7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян було передбачено право наймача приватизувати саме займане житлове приміщення.

Суд зауважує, що у зустрічному позові позивачка ОСОБА_17 посилається на положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, яка не була актуальною на час виникнення спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не являлись членами сім`ї, а були окремими наймачами кімнат в квартирі АДРЕСА_2 , на переконання суду, враховуючи положення наведеного вище законодавства, отримання згоди кожної з них на приватизацію займаної житлової площі не було обов`язковою умовою, отже посилання представника позивачки за зустрічним позовом з цього приводу на ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є неспроможним.

Викладені в зустрічній позовній заяві доводи з приводу необізнаності ОСОБА_7 про приватизацію ОСОБА_8 2/3 часток квартири та їх наступне відчуження ОСОБА_6 спростовуються показаннями свідка ОСОБА_18 , яка в судовому засіданні пояснила, що за життя ОСОБА_7 казала їй про те, що родина ОСОБА_9 придбала у ОСОБА_8 частину спірної квартири.

Не проживання ОСОБА_6 та членів його сім`ї в спірній квартирі жодним чином не впливає на обсяг права власності, зважаючи на що суд не бере до уваги складені представниками КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» акти від 12 вересня 2017 року, 16 липня 2018 року, 01 серпня 2019 року про фактичне не проживання ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в спірній квартирі (а.с.52-54,83-85).

Статтею 12Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом.

На переконання суду, ОСОБА_8 правомірно, з дотриманням вимог діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, набула право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 та згодом, реалізуючи правомочності власника, розпорядилась належним на праві власності майном.

Належних та допустимих доказів, які б давали обґрунтовані підстави дійти протилежних висновків ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 суду не надали.

Також позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Коваленко В.В. не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, з якими законодавство, яке діяло станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року, а саме ЦК Української РСРС, пов`язувало визнання договору недійсним.

Отже, позивачкою за зустрічним позовом не доведено шляхом надання суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження недійсності договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року.

Викладені в зустрічній позовній заяві доводи стосовно недотримання ОСОБА_6 вимог щодо реєстрації права власності на 2/3 частки спірної квартири спростовуються листом КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2021 року № 50 (а.с.216).

Стосовно доводів ОСОБА_2 про право ОСОБА_7 , яка мала статус ветерана праці (а.с.44) на приватизацію всієї квартири АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, станом на 28 липня 2005 року) дійсно передбачено, що незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають ветерани праці.

Станом на момент приватизації ОСОБА_7 спірної квартири (28 липня 2005 року), 2/3 її частки були вже приватизовані, а згодом відчужені ОСОБА_8 , що унеможливлювало приватизацію ОСОБА_7 цілої квартири.

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1996 року, виданого ОСОБА_8 та договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10 травня 20002 року недійсними.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсними суд дійшов наступних висновків.

Відповдно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, станом на час приватизації квартири ОСОБА_7 ) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Отже, на час приватизації ОСОБА_7 спірної квартири діюче законодавство також дозволяло як приватизацію квартири в цілому, так і приватизацію кімнат у квартирі.

Зі змісту ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян вбачається право кожного громадянина України приватизувати саме займане ним житло.

Відповідно до п.п. 20, 21, 22, 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, особа, яка виявила бажання приватизувати займане ним житло, має подати до органу приватизації довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4,5). Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами. У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Судом досліджена копія довідки, яка була подана ОСОБА_7 до органу приватизації разом із заявою (а.с.194) про приватизацію квартири АДРЕСА_2 (а.с.195,210).

Суд зауважує, що ця довідка за формою та змістом не відповідає ані довідці про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані приміщені, ані довідці про склад сім`ї наймача, в якій мешкають декілька наймачів, та займані ними приміщення, які є додатками 4 та 5 відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (а.с.213-215).

Подана ОСОБА_7 довідка (виписка із будинкової книги про склад сім`ї та прописку), яка, як в ній зазначено, є додатком до положення про Порядок надання житлової площі в Українській РСР, взагалі не містить відомостей про займані нею приміщення та їх площу. Зазначена довідка містить інформацію про сусідів ОСОБА_7 по квартирі - сім`ю ОСОБА_6 , яка складалась з трьох осіб, проте також без зазначення площі займаних приміщень у цій квартирі.

На переконання суду, внаслідок подання ОСОБА_7 довідки зазначеного вище змісту та недоліків в реєстрації та обліку даних про набуття особами права власності відбулась приватизація останньою цілої квартири, а не фактично займаного нею приміщення в квартирі, без урахування приватизації (а згодом і відчуження) 2/3 часток цієї квартири ОСОБА_8 .

Оскільки станом на 28 липня 2005 року 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 були вже приватизовані, а згодом відчужені ОСОБА_8 і відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що приватизація та відчуження відбулися у незаконний спосіб з порушенням законодавства, або прав інших осіб, на переконання суду ОСОБА_7 не мала права на приватизацію всієї квартири, а мала право на приватизацію фактично займаної площі - 1/3 частки спірної квартири.

За викладених вище обставин приватизація ОСОБА_7 всієї квартири має наслідком порушення права власності позивачки ОСОБА_4 , як співвласниці майна, оскільки 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 була придбана її чоловіком ОСОБА_6 10 травня 2002 року за договором купівлі-продажу в період шлюбу із позивачкою, отже, відповідно до ст.22 КпШС України (який діяв на час його укладення) є їх спільною сумісною власністю.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглянувши первісний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 2005 року, виданого відповідно до розпорядження № 132 по відділу з приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ на ім`я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 - в частині 2/3 частки вказаної квартири; та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 грудня 2018 року за реєстром № 3-562, виданого державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В. ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 - в частині 2/3 частки вказаної квартири.

З досліджених доказів вбачається, що позивач ОСОБА_5 не є співвласником 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 .

Частиною 1 ст.77 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено принцип роздільності майна батьків і дітей та передбачено, що за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що права ОСОБА_5 в даному випадку не порушуються, зважаючи на що в задоволенні первісного позову позивачу ОСОБА_5 слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати за первісним позовом слід покласти на відповідачку ОСОБА_2 , стягнувши з неї на користь позивачки ОСОБА_4 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1681 грн 60коп (2а, 27а).

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову та зважаючи на відстрочення ОСОБА_2 на підставі ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року сплати судового збору за зустрічним позовом до ухвалення рішення у справі (а.с.94), на підставі ст.ст.139,141 ЦПК України, з ОСОБА_2 в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1681 грн 60коп.

Керуючись ст.ст. 2,5,10-13,76-81, 141, 259,263-265 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_4 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_2 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» (адреса місцезнаходження: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Шмідта, 24) про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину та законом частково недійсними - задовольнити.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 28 липня 2005 року, видане відповідно до розпорядження № 132 відділу з приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ на ім`я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 - в частині приватизації 2/3 часток вказаної квартири.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 07 грудня 2018 року державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В. ОСОБА_2 (зареєстроване в реєстрі під № 3-562) на квартиру АДРЕСА_2 - в частині 2/3 часток вказаної квартири.

В задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_5 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину та законом частково недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 червня 1996 року на ім`я ОСОБА_8 та договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 08 лютого 2021 року.

Суддя