Дата документу 18.06.2021 Справа № 333/1468/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1468/20 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Провадження № 22-ц/807/2038/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ІСКОЖ-2000» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «ІСКОЖ-2000» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ІСКОЖ-2000».

30 березня 1987 року об 11-30 год. на трьохвалковому каландрі закінчилася тканина, яка застосовується як основа для виготовлення штучної шкіри. Машиніст каландра ОСОБА_2 залишила каландр у робочому стані і пішла за наступним рулоном тканини на ділянку зшивання, попередивши її, щоб вона стежила за закінченням метражу. В цей час край тканини вийшов з тиснильного вузла каландра. Вона поставила в верхнє положення нагрівальний елемент і стала зчищати рукою в рукавиці налиплу масу з вала, не зупинивши при цьому каландр. Рукавицю втягнуло в зазор тиснильного вузла каландра разом з рукою і в результаті чого вона отримала травму правої руки. Травматичним фактором став тиснильний вал.

Основні причини нещасного випадку, які зазначені в Акті про нещасний випадок на виробництві форми Н-1: Допуск до виконання роботи без навчання та проведення інструктажу. Конструктивні недоліки захисної огорожі та пристрої аварійної зупинки. Недостатній контроль з боку адміністрації цеху за відповідністю обладнання вимогам норм і правил охорони праці та дотримання правил техніки безпеки.

В Акті про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 від 30 березня 1987 року було зазначено діагноз по листку непрацездатності: «Велика скальпована рана нижньої третини правого передпліччя, травматологічна ампутація нігтьової фаланги І пальця правої кисті, сдавлення м`яких тканин правої кисті та нижньої третини правого передпліччя», який пов`язаний з виробництвом».

Наслідком травми є встановлення їй 35% стійкої втрати професійної працездатності.

Вказувала, що травма призвела до майже повної втрати здоров`я, постійних колючих болів у пальцях, постійного збільшення артеріального тиску, щоденних головних болів, запаморочення, шуму в голові та вухах, який збільшується при ходінні та будь-якому фізичному навантаженні. У зв`язку із вказаною виробничою травмою було порушено її нормальні життєві зв`язки, вона була позбавлена реалізувати її нормальні життєві функції, звички та бажання, в неї постійно виникають складнощі у зв`язку із травмою.

На підставі зазначеного просила стягнути з ПрАТ «ІСКОЖ-2000» на її користь моральну шкоду в розмірі 130305 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на отримання травми, спричинення моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці підтверджено, що 06.02.1980 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Запорізький завод штучних шкір (а.с.8-9).

30.03.1987 року з ОСОБА_1 стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого вона отримала травму.

30.03.1987 року Актом про нещасний випадок на виробництві ф. Н-1 було встановлено діагноз: «Велика скальпована рана нижньої третини правого передпліччя, травматологічна ампутація нігтьової фаланги І пальця правої кисті, сдавлення м`яких тканин правої кисті та нижньої третини правого передпліччя», який пов`язаний з виробництвом (а.с.10-11).

Наслідком травми є встановлення позивачу 35% стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати працездатності від 25.03.1991 року (а.с.12).

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, сама лише наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування, оскільки необхідною умовою є доведення наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, а також правильне визначення суб`єкта такої відповідальності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, позивач пред`явила позовні вимоги до ПрАТ «ІСКОЖ-2000».

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 була прийнята 06.02.1980 року на роботу до Запорізького заводу штучних шкір, де саме і отримала травму внаслідок нещасного випадку на виробництві.

У 1993 році у зв`язку з реорганізацією була переведена до ОП «Запорізький завод штучних шкір». 23.12.1993 року ОП «Запорізький завод штучних шкір» було реорганізоване у АТ «РАМ», з якого ОСОБА_1 була звільнена за переведенням до ДП «Кожвінил» 31.05.1998 року.

01.09.2000 року ОСОБА_1 була прийнята за переведенням до Закритого акціонерного товариства «ІСКОЖ-2000», з якого звільнилася 31.01.2001 року за власним бажанням.

Згідно з довідкою про реорганізацію Запорізького заводу штучних шкір ліквідатора арбітражного керуючого ВАТ «ІСКОЖ» Серебрякова А.В. №997 від 15.08.2012 року Запорізький завод штучних шкір наказом від 20.01.1993 року № 6 був реорганізований в Орендне підприємство «Запорізький завод штучних шкір». За рішенням загальних зборів Орендне підприємство «Запорізький завод штучних шкір» реорганізовано в Закрите акціонерне товариство «РАМ», зареєстроване Запорізькою міською радою народних депутатів 23.12.1993 року за № 1884. Рішенням загальних зборів акціонерів Закрите акціонерне товариство «РАМ» було реорганізоване в Відкрите акціонерне товариство «ІСКОЖ», яке зареєстроване міською радою народних депутатів 14.08.1998 року за № 1267. На підставі рішення Господарського суду Запорізької області ВАТ «ІСКОЖ» визнано банкрутом та перебуває на стадії ліквідації (а.с.94).

13.10.1999 року було створено ЗАТ «ІСКОЖ-2000» (). У 2011 році товариство відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було перейменовано на Приватне акціонерне товариство «ІСКОЖ-2000», відповідача у справі.

Згідно з довідкою ліквідатора арбітражного керуючого ВАТ «ІСКОЖ» Серебрякова А.В. №241с від 06.02.2008 року у відповідності з ухвалою Господарського суду Запорізької області від 19.04.2004 року у справі №5/6/196 про банкрутство ВАТ «ІСКОЖ» закінчено ліквідаційну процедуру вказаного підприємства банкрота, та відмінено його державну реєстрацію. Вказане підприємство зняте з державної реєстрації. На теперішній час на вказаній території розташоване ЗАТ «ІСКОЖ 2000», яке не є правонаступником ліквідованого ВАТ «ІСКОЖ» та має у власності тільки ті основні засоби, що знаходяться на балансі підприємства.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правонаступником Запорізького заводу штучних шкір є ВАТ «ІСКОЖ» (), ПрАТ «ІСКОЖ-2000» не є правонаступником ВАТ «ІСКОЖ», а отже не може відповідати за його зобов`язаннями.

В той же час, в абзаці 5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Установивши, що у цій справі в якості відповідача залучене ПрАТ «ІСКОЖ-2000», яке є неналежним відповідачем, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову саме через неналежний склад учасників справи.

Проте, суд першої інстанції помилково вдався до оцінки та встановлення обставин справи, зазначивши про те, що діюче на час виникнення правовідносин законодавство не містило положень про відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі, замість ухвалення рішення суду про відмову в задоволенні позову у зв`язку з невизначенням позивачем в даній справі відповідача у відповідності до змісту позовних вимог.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року у цій справі змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 18 червня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова